Постанова 
Іменем України
 
29 березня 2021 року                    
м. Київ
 
справа № 298/347/16-ц
провадження № 61-17389св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей Алла Василівна, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Наталія Методіївна, сектор державної реєстрації Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 напостанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Кожух О. А., Кондор Р. Ю.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації.
Позов мотивований тим, що з 09 травня 1992 року по 01 лютого 2010 року вона та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було придбано таке нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 ; приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_2 ; будівля магазину - складу будівельних матеріалів у 
АДРЕСА_3 ; житловий будинок в АДРЕСА_4 ; будівля гаражу з вбудованим житловим приміщенням по АДРЕСА_4 ; будівля столярного цеху та пилорами по АДРЕСА_5 . Деякі 
з вказаних об`єктів нерухомості були передані в іпотеку, а саме: квартира 
АДРЕСА_1 та приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_2 передані в іпотеку 
ЗАТ «ПроКредит Банк» за іпотечнимм договорами від 25 квітня 2008 року 
№ 0060-ІД02 та від 28 березня 2008 року № 0060-ІД 01; будівля магазину - складу будівельних матеріалів у АДРЕСА_3 передана 
в іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі договору іпотеки від 
15 травня 2007 року № 010/02-7/165-М. 
На підставі рішення Великоберезнянського районного суду від 01 лютого 
2010 року, яке набуло чинності 06 грудня 2013 року, за нею та ОСОБА_4 
в ідеальних частках визнано право власності на ряд об`єктів, у тому числі на: квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_2 ; будівлю магазину - складу будівельних матеріалів у АДРЕСА_3 ; будівлю столярного цеху та пилорами в АДРЕСА_5 . Однак, право власності на ці об`єкти нерухомості 
ОСОБА_4 не реєстрував, оскільки майно перебувало в іпотеці та стосовно нього не можна було проводити будь-які дії щодо зміни власників без згоди іпотекодержателів. Тому до останнього часу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником зазначеної квартири, приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », будівлі магазину - складу будівельних матеріалів та будівлі столярного цеху і пилорами значилась тільки позивач. 
Однак з державного реєстру речових прав їй стало відомо, що ОСОБА_4 здійснив відчуження (шляхом дарування) на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 своєї частки у праві власності на вказане нерухоме майно, зокрема:
13 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/2 частки приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; 13 серпня 2015 року між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/2 частки будівлі столярного цеху та пилорами, які посвідчено приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В.; 07 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частки вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н. М. 
Подароване майно - частка у праві спільної власності на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » перебувало в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк», про що 28 березня 2008 року нотаріусом до Державного реєстру іпотек внесено відомості про обтяження та іпотеку нерухомого майна. На момент укладення спорюваного договору встановлені обмеження та іпотеку нерухомого майна не було припинено, а тому нотаріус не мав права посвідчувати даний договір. 
Договір дарування частки у праві спільної власності на квартиру було посвідчено нотаріусом, який здійснює діяльність в місті Ужгород (Ужгородський міський нотаріальний округ). До останнього часу спірна квартира перебувала 
в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк». Внаслідок дій посадових осіб реєстраційної служби 03 вересня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про припинення іпотеки та обтяжень (заборони) щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Ці відомості внесено державним реєстратором на підставі листа 
ПАТ «ПроКредит Банк» про припинення іпотеки та обтяжень від 28 серпня 
2015 року № 2/15/2911. Однак між нею як іпотекодавцем та ЗАТ «ПроКредит Банк» як іпотекодержателем угоди про припинення строку дії договору іпотеки № 0060-ІД 02 не укладалися. Вказаний договір свою дію не припиняв, оскільки згідно з пунктом 9.1 діяв протягом усього часу дії ліміту строку кредитування за основним договором (рамковою угодою № 0060 від 28 лютого 2008 року), укладеною на строк 20 років, тобто до 28 лютого 2028 року. Отже припинення іпотеки є незаконним та не може створювати юридичних наслідків. 
Відчужені за договором дарування від 13 серпня 2015 року цех та пилораму вона придбала у 2007 році з метою їх подальшого використання для цілей власної підприємницької діяльності. Зокрема, з метою будівництва готельного комплексу між нею та ПП ОСОБА_7 укладено угоду від 21 лютого 2007 року про спільну діяльність, згідно з якою останній зобов`язаний передати 
ПП ОСОБА_1 кошти для купівлі будівлі столярного цеху та пилорами та на подальше будівництво готельного комплексу за вказаною адресою. ОСОБА_4 ніколи не мав та не має відношення до спорудження вказаного об`єкту. До того ж на підставі рішення Великоберезнянського районного суду від 01 лютого 
2010 року у справі № 2-6/10 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частку будівлі столярного цеху та пилорами по 
АДРЕСА_5 , а не на частку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_6 , а тому у ОСОБА_4 не було жодного права розпоряджатися майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_6 . 
Відчужена за договором дарування частка будівлі гаражу з вбудованим житловим приміщенням відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку під АДРЕСА_4 на 0,06 га належить їй. Спір про земельну ділянку не порушувався, поділ не розглядався, присвоєння різних кадастрових номерів не проводилось. Реальний поділ майна між нею та ОСОБА_4 не проведено, згоди на відчуження спільного часткового майна вона не надавала, всі укладені правочини 
є фіктивними, оскільки вчинені відповідачами без наміру створити відповідні юридичні наслідки для сторін, а лише з однією метою - створити сприятливі умови для того, щоб ОСОБА_4 мав змогу ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань перед банківськими установами.
Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням збільшення розміру позовних вимоги, просила суд: 
визнати недійсним договір дарування 1/2 частини приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 13 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В.;
визнати недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі цеху столярного та пилорами за адресою: АДРЕСА_6 , укладений 13 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В.;
скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки приміщень магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частки будівлі цеху столярного та пилорами за адресою: АДРЕСА_6 ; 
визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н. М.; 
скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним договір дарування 1/2 частки будівлі гаражу з вбудованим житловим приміщенням, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н. М.;
скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки будівлі гаражу 
з вбудованим житловим приміщенням по АДРЕСА_4 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від
27 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 13 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В.;
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі цеху столярного та пилорами, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , укладений 13 серпня
2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В.;
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 вересня
2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н. М.;
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будівлі гаражу вбудованим житловим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу 
Хребтань Н. М.
В решті позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що виділу у натурі частки майна не проводилось, договори дарування було укладено без відома позивача, яка 
є колишньою дружиною дарувальника та своєї згоди на укладення таких договорів не надавала. Також вона не надавала дозвіл на виділ в натурі для можливого відчуження частки спірних нерухомих об`єктів, тому позов в частині визнання недійсними спірних договорів дарування підлягає задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що позивач залучив сектор державної Реєстрації Великоберезнянської державної адміністрації Закарпатської області лише в якості третьої особи, крім того позивач не надав суду доказів про те, що така державна реєстрація взагалі проводилась.
Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанцій
Ухвалю Закарпатського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залучено до участі в справі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 як правонаступників відповідача ОСОБА_4 .
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року скасовано рішення Великоберезнянського районного суду від 27 квітня
2017 року в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 13 серпня 2015 року та договору дарування 1/2 частини будівлі гаражу з вбудованим житловим приміщенням від 01 жовтня 2015 року, у задоволенні цих вимог відмовлено. В решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що укладаючи договори дарування 1/2 частки у праві спільної власності на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також 1/2 частки у праві спільної власності на будівлю гаражу з вбудованим житловим приміщенням ОСОБА_4 мав право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки їх спільне майно з позивачем ОСОБА_1 було поділено з виділенням кожному з них по 1/2 частки в ідеальних долях. 
Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири по АДРЕСА_7 , то в цій частині позивач відмовилася від позову, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від
13 серпня 2019 року таку відмову прийнято, рішення Великоберезнянського районного суду від 27 квітня 2017 року в цій частині позовних вимог визнано нечинним, а провадження у справі - закрито.
Рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки у праві спільної власності на будівлі цеху столярного та пилорами, що розташована по АДРЕСА_6 є законним та обґрунтованим, в цій частині підлягає залишенню без змін, оскільки ОСОБА_4 фактично розпорядився іншим майном, ніж йому було присуджено рішенням Великоберезнянського районного суду від 01 лютого 2010 року, чим порушено права ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 13 серпня 
2015 року та договору дарування 1/2 частини будівлі гаражу з вбудованим житловим приміщенням від 01 жовтня 2015 року і залишити без змін рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » передане в іпотеку ЗАТ «ПроКредит Банк» за іпотечним договором від 28 березня 2008 року № 0060-ІД01, в якому вона 
є іпотекодавцем, а ОСОБА_4 поручителем. Вона набула прав кредитора 
у зобов`язанні, оскільки повністю виконала зобов`язання за кредитним договором, у тому числі за зобов`язаннями ОСОБА_4 . Крім того, апеляційний суд не врахував, що відповідно до зазначених договорів дарування ОСОБА_4 подарував майно своїй матері - ОСОБА_4 саме з метою уникнення відповідальності у вигляді звернення стягнення на іпотечне та інше майно 
в зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань по кредитному договору. По договору дарування частки будівлі гаражу з вбудованим житловим приміщенням обдаровані особи прийняли в дар саме частку нерухомих об`єктів. Суд першої інстанції вірно встановив, що виділу у натурі частки майна не проводилось, договори дарування укладено без відома позивача та своєї згоди на укладення таких договорів вона не надавала.
Зміст касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання недійсними договору дарування 1/2 частки у праві спільної власності на приміщення магазину «Універмаг» від 13 серпня 2015 року та договору дарування 1/2 частки у праві спільної власності на будівлю гаражу з вбудованим житловим приміщенням від 01 жовтня 2015 року, тому в іншій частині справа в касаційному порядку не переглядається.  
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що з 09 травня 1992 року по 01 лютого 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі, під час якого ними придбано таке нерухоме майно: квартира в АДРЕСА_7 ; приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_2 ; будівля магазину - складу будівельних матеріалів у АДРЕСА_3 ; житловий будинок в АДРЕСА_4 ; будівля гаражу 
з вбудованим житловим приміщенням в АДРЕСА_4 ; будівля столярного цеху та пилорами по АДРЕСА_5 .
Згідно з рішенням Великоберезнянського районного суду від 01 лютого
2010 року у справі № 2-6/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та поділ майна вирішено визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на ряд об`єктів по 1/2 частці в ідеальних долях кожному, у тому числі на вказані квартиру, приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », будівлю магазину - складу будівельних матеріалів, житловий будинок, будівлю гаражу з вбудованим житловим приміщенням, будівлю столярного цеху та пилорами.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту 
є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів 
є недопустимим».
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 
21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження 
№ 61-43510сво18) зазначено, що: «при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину 
є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу)».
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи 
і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суди встановили, що рішенням Великоберезнянського районного суду від 
01 лютого 2010 року у справі № 2-6/10 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на ряд об`єктів по 1/2 частці в ідеальних долях кожному,  зокрема на спірні будівлю гаражу з вбудованим житловим приміщенням та приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке на час розгляду справи скасоване або змінене не було.  ОСОБА_1 не довела відсутність в сторін оспорюваних правочинів наміру створити юридичні наслідки.
За таких обставиапеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині ? без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки у праві спільної власності на приміщення магазину «Універмаг» від 13 серпня 2015 року та договору дарування 1/2 частки у праві спільної власності на будівлю гаражу з вбудованим житловим приміщенням від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                             Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. Ю. Тітов