Ухвала
Іменем України 
09 березня 2021 року
м. Київ
справа № 572/3721/15-к
провадження № 51-878 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, 
встановив:
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Степань Сарненського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 24 листопада  2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість і просить пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що  судами першої та апеляційної інстанцій не враховано у повній мірі особу засудженого ОСОБА_5 , всі обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме, його щире  каяття, визнання вини, сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування збитків, вчинення злочину вперше.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому злочину в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженому без застосування положень ст. 75 КК України є такими, що не заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Доводи касаційної скарги захисника про не врахування в повній мірі судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання обставин, які пом`якшують покарання, позитивно характеризують його особу, обґрунтованими визнати не можна.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання   ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжкого злочину, внаслідок якого настала смерть людини, особувинного, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. 
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано показання представника потерпілого про те, що ОСОБА_5 сплатив потерпілій та її двом неповнолітнім дітям, які залишилися без батька, в рахунок відшкодування завданої шкоди лише 38 000 гривень, і ці платежі йшли лише під загрозою покарання, оскільки винний, будучи звільнений від відбування покарання з випробуванням вироком суду, який скасовано, жодних платежів не надсилав, тобто реального відшкодування не має, що, на думку потерпілої та його представника, виключає реальне каяття, а є лише намаганням пом?якшити своє становище.
Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду встановлено не було.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував всі зазначені обставини в їх сукупності, характер вчиненого правопорушення, те, що ОСОБА_5 , керуючи в населеному пункті технічно несправним автомобілем, грубо Порушив Правила дорожнього руху, проявивши байдуже ставлення до життя та здоров?я громадян, що призвело до смерті потерпілого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу засудженого, а саме, позитивну характеристику за місцем проживання та те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, наявність пом?якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Крім того, судами враховано позицію потерпілої, на утриманні якої залишилося двоє малолітніх дітей, яка наполягала на застосування до винного покарання у виді позбавлення волі. На підставі наведених даних суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд,  дійшов обґрунтованого висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та правильно призначив  покарання, яке він має відбувати реально у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України без застосування положень  ст. 75 КК України,  у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
При розгляді апеляційної скарги захисника, поданої в інтересах ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає  принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення   ОСОБА_5 , і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
Висновки судів про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивовані та відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Тому підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5  покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника   ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 листопада  2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                                ОСОБА_3