П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4095/20	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д..
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» в особі начальника дисциплінарної комісії про визнання протиправним та скасування рішення та постанови про застосування дисциплінарного стягнення, -
В С Т А Н О В И В:
18.09.2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Вознесенська виправна колонія (№72)» в особі начальника дисциплінарної комісії, в якому просив суд визнати протиправним і скасування рішення від 12.08.2020 року (витяг з протоколу №52) і постанову від 12.08.2020 року №33/2.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він не допускав порушень установленого порядку відбування покарання, тому відповідачем протиправно застосовано до нього дисциплінарні стягнення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не вказав доказів, на підставі яких встановлені фактичні обставини, які мають значення для справи справи.
Апелянт також вказав про невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність застосування до позивача догани, проте у даній справі не висувалися позовні вимоги про визнання протиправною застосування до позивача догани.
Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному позивачем.
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що апелянт відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Державній установі «Вознесенська виправна колонія № 72» з 27.06.2019 року по теперішній час, що підтверджено копією довідки від 31.07.2020 р. за вих. №9/2802/Вн (а.с. 12).
Відповідно до  розпорядку дня засуджених  установи «Вознесенська виправна колонія (№72)», затвердженому  начальником державної установи 02.01.2020 року,  з 06:20 год. до 06:50 год.  передбачено проведення ранкового огляну та ранкової перевірки (а.с. 68).
06.08.2020 року позивач допустив порушення режиму утримання, яке полягало в тому, що він був відсутній у строю о 06:34 год. під час масового заходу, а саме ранкової поіменної перевірки наявності засуджених. Після перевірки було виявлено, що позивач знаходився на своєму спальному місці у житловій секції №7. Об`єктивних причин своєї відсутності ОСОБА_1 надав.
Зазначені обставини підтверджені наданим відповідачем до суду першої інстанції відеозаписом (а.с. 71), який був досліджений судом першої інстанції та відповідно до якого апелянт знаходився на своєму спальному місці, не зміг надати пояснення щодо відсутності на ранковій поіменній перевірці наявності засуджених, зазначив про своє бажання надати письмові пояснення. Зазначені обставини також спростовують твердження апелянта, наведені ним в адміністративному позові щодо його присутності на ранковій поіменній перевірці наявності засуджених.
Також, відповідно до матеріалів справи (а.с. 62 - зворот) апелянт відмовився надавати письмові пояснення  по факту своєї відсутності на ранковій поіменній перевірці наявності засуджених, про що був складений відповідний акт від 06.08.2020 р.
11.08.2020 року апелянт був ознайомлений з місцем, датою та часом проведення дисциплінарної комісії, проте від підписання розписки відмовився, про що свідчить копія розписки (а.с. 61).
11.08.2020  року в. о. начальника відділення СПС № 2 Вознесенської виправної колонії № 72 Строном І.В. складений висновок по факту порушення ПВР (а.с. 64).
12.08.2020 року відбулося засідання дисциплінарної комісії установи по розгляду матеріалів про порушення засудженими вимог режиму утримання, що підтверджено Витягом з протоколу №52 від 12.08.2020 (а.с. 66). На засіданні дисциплінарної комісії апелянт причин порушення не навів, а тому Комісія прийняла рішення застосувати до апелянта дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення його до дисциплінарного ізолятора строком на 5 діб.
Від підпису про отримання копії протоколу дисциплінарної комісії по розгляду матеріалів про порушення засудженими вимог режиму утримання № 43 відмовився, про що свідчить копія розписки наявної у матеріалах справи (а.с. 60).
Постановою № 33/2 від 12.08.2020 р. за порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що ОСОБА_1 був відсутній на перевірці, до нього застосовано стягнення у вигляді поміщення його до дисциплінарного ізолятора строком на 5 діб з 14.08.2010 року до 19.08.2020 року (а.с.  50).
Від підписання про оголошення постанови № 33/2 апелянт відмовився (а.с. 50-зворот).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, відповідно до вимог КВК України, за допущені позивачем порушення правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань правомірно застосував до нього дисциплінарне стягнення.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі - КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Згідно ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 КВК України засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації. Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Наказом Міністерства юстиції від 28 серпня 2018 року № 2823/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за № 1010/32462, затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (надалі - Правила №2823/5), які регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі та є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.
Пунктом 3 розділу ІІ Правил №2823/5 встановлено, що засуджені зобов`язані:
- виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб;
- дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами;
- носити одяг встановленого законодавством зразка та нагрудні знаки, затверджені зразками поіменної картки та нагрудного розпізнавального знака для засуджених (додаток 2).
Згідно із розділом VІ Правил №2823/5, у кожній установі виконання покарань організовується суворо регламентований розпорядок дня з урахуванням особливостей роботи з різними категоріями засуджених, оперативної обстановки, пори року, місцевих умов та інших конкретних обставин.
Згідно із ст. 70 КВК України, правом застосування заходів заохочення і стягнення, передбачених статтями 67 і 68 цього Кодексу, користуються у повному обсязі начальник виправного центру, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника виправного центру і начальник відділення соціально-психологічної служби виправного центру в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті.
Статтею 131-1 КВК України, визначено поняття дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою. Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.
Відповідно до ст. 132 КВК України, за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана та інші.
Відповідно до п. 1 розділу VІІ Правил №2823/5, в установах виконання покарань перевірки наявності засуджених організовуються щодня вранці та ввечері у години, визначені розпорядком дня, а також додатково в час перед прийманням їжі засудженими або після цього. За потреби вони можуть проводитися у будь-який час доби. Наявність засуджених перевіряється за поіменними картками, виготовленими за зразками поіменної картки та нагрудного розпізнавального знака для засуджених. Для поіменної перевірки всі засуджені шикуються відділеннями соціально-психологічної служби у спеціально відведених місцях. Від поіменної перевірки звільняються тільки особи, які відпочивають після роботи або звільнені від роботи через хворобу з постільним режимом, а також зайняті на роботах, які залишити неможливо. Ранкові та вечірні перевірки не мають тривати більше 30 хвилин. На перевірках почергово згідно із затвердженим графіком повинні бути присутні начальник установи виконання покарань, його заступники, керівники підрозділу нагляду і безпеки та оперативного підрозділу.
Розпорядок дня включає в себе підйом, туалет, фізичну зарядку, приймання їжі, розвід на роботу, перебування на виробництві та навчанні, перевірку наявності засуджених, проведення виховних, культурно-масових та спортивно-оздоровчих заходів тощо. Розпорядок дня установи передбачає порядок та час роботи всіх підрозділів, об`єктів та дільниць установи, у тому числі ДІЗО, ПКТ, медичної частини, їдальні, перукарні, лазні, пральні, крамниці.
Розпорядок дня, розроблений відповідно до типового розпорядку дня засуджених (додаток 7), затверджується наказом начальника установи виконання покарань, узгоджується з начальником територіального органу управління ДПтС, доводиться до відома засуджених і персоналу та розміщується на стенді в черговій частині, місцях цілодобового несення служби черговою зміною, місцях надання побутових послуг засудженим та у відділеннях соціально-психологічної служби.
Статтею 132 КВК України визначені заходи стягнення, що застосовуються до осіб, позбавлених волі. Так за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб;
Порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі, визначений ст.134 КВК України.
Частинами 1, 3, 15 та 16 статті 134 КВК України передбачено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого. Стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При накладенні стягнення на засудженого адміністрація колонії надає йому можливість у встановленому порядку повідомити про це близьких родичів, адвоката або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.
Відповідно до ч. 7 ст. 135 КВК України, рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.
Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 135 КВК України визначено, що питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії. До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі. Очолює дисциплінарну комісію начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.
Пунктом 2 Розділу ХХІ Правил встановлено, що застосування начальниками установ виконання покарань заходів стягнення оформлюється постановами про накладення стягнення установи виконання покарань.
Перед накладенням стягнення на засудженого, який відбуває покарання у виправній колонії, дисциплінарною комісією установи вирішується питання про доцільність застосування стягнення у порядку, визначеному статтями 134, 135 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюється відповідним письмовим рішенням.
Апеляційний суд зазначає, що постанова про накладення дисциплінарного стягнення у виді ДІЗО, карцер, містить суть порушення та вид стягнення та містить інформацію про її оголошення засудженому. Така форма оскаржуваної постанови відповідача повністю відповідає Додатку 24 до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі наведених обставин справи повно та правильно встановив, що перевірка за фактом порушень позивачем вимог порядку відбування покарання проведена відповідно до встановленої процедури, з урахуванням обставин вчиненого та поведінки засудженого. Рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є детально вмотивованим та обґрунтованим з урахуванням усіх обставин вчинення засудженим порушення, тяжкості і характеру проступку, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відхиляє апеляційний суд доводи апелянта щодо того, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Положеннями ст. 75 КАС України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до приписів ч. 1, 9 ст. 79 КАС України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Матеріалами справи підтверджено, що докази (диск з відеозаписом (а.с. 71), копії документів, рапорту, акту, розписок, протоколу, постанови, характеристик, висновку по факту порушення, довідки про заохочення та стягнення, розпорядку дня) на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови надані до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву, який вручено позивачу відповідно до розписки від 18.10.2020 року (а.с. 70), та додані до відзиву докази є належним чином завіреними.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність застосування до позивача догани, проте у даній справі не висувалися позовні вимоги про визнання протиправною застосування до позивача догани, але такий висновок суду жодним чином не спростовує правомірності оскаржуваних рішень.
Перевіряючи доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не надано мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному позивачем, апеляційний суд зазначає таке.
Щодо аргументу апелянта викладеного в позовній заяві (пункт 1.2 розділ ІІ  позовної заяви) стосовно не врахування відповідачем під час застосування заходів стягнення факту прийняття позивачем участі у програмі диференційованого впливу «Духовне відродження», апеляційний суд зазначає, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку (ч. 1 ст. 134 КВК України). Відсутність обставин і мотивів вчинення апелянтом порушення, відмова від надання пояснень після повідомлення про бажання надати такі пояснення, наведення в позовній заяві обставини щодо перебування на ранковій поіменній перевірці наявності засуджених за наявності при  цьому відеозапису, який спростовує такі відомості, на переконання апеляційного суду свідчать, що участі апелянта у програмі диференційованого впливу «Духовне відродження» не мала б суттєвого впливу на прийняття відповідачем рішення притягнення апелянта до відповідальності у вигляді «ДІЗО-5діб».
Доводи, наведені у п. 1.3 розділу ІІ позовної заяви (щодо отримання пояснення по суті проступку, щодо участі на засіданні комісії), спростовані як матеріалами справи так і встановленими судом першої та апеляційної інстанції обставинами справи.
Доводи, наведені у п. 1.4 розділу ІІ позовної заяви (щодо відсутності такого заходу дисциплінарного впливу як «ДІЗО-5діб») є надуманими, оскільки ст. 132 КВК України, окрім іншого передбачений  такий захід стягнення як поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб.
Також, апеляційний суд зазначає, що доводи, наведені апелянтом у п. 1.5 розділу ІІ позовної заяви (застосування заходів дисциплінарного стягнення комісією, а не начальником  установи виконання покарань), спростовані матеріалами справи, оскільки відповідно до витягу з протоколу  №52 від 12.08.2020 року , комісія розглянувши матеріали  про порушення засудженим установленого порядку  відбування покарання, заслухавши самого засудженого, прийняла рішення  застосувати до апелянта  заходи дисциплінарного впливу та помістити  апелянта до дисциплінарного ізолятора  строком на 5 діб. Апеляційний суд зазначає, що саме поміщення апелянта до дисциплінарного ізолятора  строком на 5 діб відбулось за вмотивованою постановою начальника  ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» від 12.08.2020 р. №33/2, що відповідає приписам  ч. 8 ст. 134 КВК України, відповідно до якої поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов`язки, з визначенням строку тримання.
Зазначає апеляційний суд і про те, що  доводи наведені у  пункті 2 розділу ІІ позовної заяви (щодо не надання копії постанови від 12.08.2020 р. №33/2),  спростовані матеріалами справи, оскільки відповідно до змісту вмотивованої постанови начальника  ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» від 12.08.2020 р. №33/2, постанова була оголошена апелянту, але від її підпису апелянт відмовився, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 26). Також апеляційний суд зазначає про помилковість посилання позивача при цьому на приписи абзацу 2 ч. 7 ст. 135 КВК України, оскільки статтею 135 КВК України визначена процедура  дисциплінарного провадження, та за її приписами  засудженому  протягом трьох робочих днів видається  копія рішення про застосування  до нього  стягнення  із зазначенням можливості та порядку  його оскарження. Таким чином,  апелянту мав бути вручений витяг з протоколу №52 від 12.08.2020 року  разом із пам`яткою про можливість і порядок оскарження  даного рішення, про що зазначено у  витягу з протоколу №52 від 12.08.2020 року  (пункт 2) (а.с. 23 - зворот). При цьому апеляційний суд повторно звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи, розписки про отримання витягу з протоколу №52 від 12.08.2020 року та пам`яткою  щодо оскарження  рішення, апелянт відмовився від  підпису в розписці про отримання вказаних документів (а.с.  60).
Апеляційний суд зазначає, що доводи адміністративного позову, також і ті, про які зазначено в апеляційній скарзі,  були досліджені судом першої інстанції, про що свідчить зміст мотивувальної частини  оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Додатково апеляційний суд зазначає, що ЄСПЛ у п.36 по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  -  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року  -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 26.03.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.