Справа № 466/2218/18                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/3332/19                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія:

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ніткевича А.В., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 .
В подальшому уточнив позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь ринкову вартість 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 268470.00 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в порядку спадкування за законом набув право власності на 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_1 , решта 3/4 частки в зазначеній квартирі на праві власності належать ОСОБА_3 . Відповідно до закону співвласники майна мають право на виділ в натурі частки із майна, що знаходиться в спільній власності. Висновком експерта № 826/827 від 26 квітня 2019 року за результатами проведеної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз встановлено, що виділити в натурі належну ОСОБА_1 1/4 ідеальну частку в спірній квартирі технічно неможливо. Вищезазначеним висновком експерта також встановлено, що ринкова вартість 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 становить 268 470,00 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ринкову вартість 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 268 470,00 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянт стверджує, спірною квартирою фактично користується тільки відповідачка, з якою він не бажає проживати в спільній квартирі. Відповідно до чинного законодавства у випадку неможливості виділу в натурі частки зі спільного майна у нього виникає право на отримання компенсації за належну йому частку в спільному майні. Зазначає, що ст. 364 ЦК України не пов`язує можливість отримання співвласником грошової компенсації з фінансовою можливістю інших співвласників, а відтак висновки суду про відсутність об`єктивної можливості у відповідачки виплатити грошову компенсацію не відповідають чинному законодавству. Апелянт вважає, що ОСОБА_3 має можливість відчужити спірну квартиру і виплатити позивачу вартість його частки. На думку апелянта, суд неправомірно врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, оскільки чинний ЦПК України передбачає врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, відтак, вважає, що правові висновки, зроблені Верховним Судом України перестали бути такими, що враховуються судома загальної юрисдикції. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди – спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою  25.01.2018 року, за реєстровим номером 4-31,  ОСОБА_1  набув право спільної часткової власності на 1/4 частку квартири  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3  належить на праві спільної часткової власності 3/4 частки квартири  АДРЕСА_1 , зокрема, 1/2 частка даної квартири належить на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова та 1/4 частка квартири належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою від 14.03.2018 року за реєстровим номером 4-126.
Відтак,  ОСОБА_1  та ОСОБА_3  належить квартира  АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, оскільки відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував висновок експерта №826/827 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз від 26.04.2019 року, згідно з яким виділити ОСОБА_5 частку в квартирі АДРЕСА_1 технічно неможливо, а ринкова вартість 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_2 становить 268470,00 грн. без врахування ПДВ, яку ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно взяв до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду країни від 13.01.2016 року у справі №6-2925цс15 щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, згідно з яким, виходячи з аналізу володіння, користування та розпорядження спільною частковою власністю та із врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити з-поміж іншого чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом та чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановивши, що ОСОБА_3 1939 року народження, є пенсіонером, що стверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , проживає одна, а також відповідно до виписки № НОМЕР_3 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 потребує спостереження в поліклініці, також планових оглядів, дійшов висновку, що ОСОБА_3 неспроможна виплатити ОСОБА_1 компенсацію за його частку у квартирі.
Апелянт не спростував такий висновок суду належними та допустимими доказами, не надав таких суду першої інстанції. 
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, встановив, що виділ належної ОСОБА_1 1/4 частки в натурі дійсно є неможливим, що квартирою дійсно користується відповідач ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 квартирою не користується. 
Суд першої інстанції дав оцінку майновому, фінансовому стану відповідачки ОСОБА_3 , її матеріальним можливостям виплатити позивачу грошову компенсацію у зазначеному ним розмірі, та дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_6 неспроможна виплатити позивачу 268470.00 грн. грошової компенсації, це становитиме це для неї надмірний тягар, належних та допустимих доказів на спростування такого висновку суду першої інстанції апелянт суду апеляційної інстанції не надав. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 , окрім пенсії, інших доходів, наявності у неї іншого майна, від реалізації якого можна було б отримати кошти, необхідні для сплати позивачу грошової компенсації за належну йому 1/4 частку квартири. 
Аналізуючи зміст позовних вимог, їх уточнень, колегія суддів звертає увагу на те, що заявляючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ринкової вартості 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 268470.00 грн., позивач не заявляє вимогу про припинення у зв`язку зі стягненням грошової компенсації його права на частку та визнання права власності на належну йому 1/4 частку квартири за ОСОБА_3 . 
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25.02.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ніткевич А.В. 

Цяцяк Р.П.