Постанова
Іменем України                                      
 
13 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/21456/18
провадження № 61-18157св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Катріч Марією Миколаївною, на рішення Київського районного суду міста Харкова  від 18 березня 2019 року     у складі судді Зуба Г. А. та постанову Харківського апеляційного суду                    від 03 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Сащенка І. С.,                Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її брат ОСОБА_4 .
Оскільки у свідоцтві про її народження допущено помилку в прізвищі батьків, вона не могла звернутись до нотаріуса для оформлення спадкових прав, тому звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її батьками, а вона їх дочкою, та що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її братом.
Вказувала на те, що вона постійно проживала та з 30 серпня 1961 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса:          АДРЕСА_2 , раніше - АДРЕСА_3 ).
Вона є єдиною спадкоємицею після смерті її батьків та брата та після їх смерті фактично прийняла спадщину, однак нотаріус відмовив їй в оформленні спадщини у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 78,8 кв. м, житловою площею 43,5 кв. м, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брата ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду                          від 03 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установивши, що за життя спадкодавці не набули право власності на спірний житловий будинок, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на нього             у порядку спадкування за законом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про те, що спадкоємці не набули право власності на спірний будинок, не врахували, що згідно із законодавством, чинним на час побудови спірного будинку, підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт того, що будинок побудовано        з додержанням вимог законодавства, а до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків                            в експлуатацію при оформленні права власності.
Отже, факт побудови її батьком у 1948 році спірного житлового будинку та наявність технічного паспорта на цей будинок, складеного за результатами технічної інвентаризації, свідчить про виникнення у її батька права власності на житловий будинок відповідно до встановленого законодавством порядку. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року Харківська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. відкрито касаційне провадження      у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів            у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                    є батьками ОСОБА_1 , а вона - їх дочкою.
 
Встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є братом ОСОБА_1 . 
 
З 09 жовтня 1968 року батько позивача - ОСОБА_4 , її мати ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1  (колишня адреса:       АДРЕСА_2 , раніше - АДРЕСА_3).
 
З 04 травня 1981 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою:                              АДРЕСА_1 .
 
Житловий будинок на АДРЕСА_1 побудований                            у 1948 році, а житлова прибудова літ. «А-1», тамбур літ. «а» та сарай літ. «Б» - у 1992 році.
 
Спадкові справи після смерті батьків позивача та її брата не заводились.
 
Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона не подала документ, який підтверджує право власності спадкоємців на спадкове майно - спірний житловий будинок, не надала належним чином засвідчену копію рішення суду, не внесла плату за вчинення нотаріальної дії, та не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з вчиненням нотаріальної дії.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -                у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.
 
За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень     ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами                  ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня               2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.
 
Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.  
 
Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день,              з якого вона оголошується померлою.
 
Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.
 
У справі, що переглядається, установлено, що батько позивача помер                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивача, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.
 
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
 
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
 
Статтею  527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.
 
За змістом статей 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом та прийняла спадщину, фактично вступивши у володіння спадковим майном.
 
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності                        у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
 
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
 
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм;      5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
 
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
 
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
 
Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
 
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах                       і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України          від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами).
 
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України                    від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.
 
Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.
 
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та               у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі                                  № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18). 
 
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах                       і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня                 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).
 
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.
 
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки записам              у погосподарських книгах, згідно з якими батько позивача був будинковолодільцем спірного будинку.
 
Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
 
Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель       і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 
 
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.
 
Вказуючи на те, що спадкодавці не набули права власності на спірний будинок, суди не врахували зазначених вимог закону, не перевірили, чи було пов?язано виникнення права власності на нерухоме майно на час будівництва спірного житлового будинку у 1948 році та житлових прибудов у 1992 році              з державною реєстрацією такого права, а також не врахували та не надали належної оцінки тому, що 24 вересня 2010 року на спірний житловий будинок Харківське міське бюро технічної інвентаризації виготовило технічний паспорт.
 
З огляду на це, суди попередніх інстанцій інстанції неправильно застосували норми матеріального права, не виконали вимог, передбачених процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню                                 з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Катріч Марією Миколаївною, задовольнити.
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець