П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/4006/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Польовий О.Л.  
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
15 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Совгири Д. І.  Курка О. П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Чорнокнижника О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо здійснення повного розрахунку при звільненні - виплати в день виключення зі списків особового складу прикордонного загону (02.08.2019) компенсації за неотримане речове майно;
- стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 по 02.12.2019 в сумі 82152,36 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), що полягає у невчасному нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік.
Визнано   протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), що полягає у нездійсненні повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в частині виплати в день виключення зі списків особового складу прикордонного загону компенсації за не отримане речове майно.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 02.08.2019 по 02.12.2019 в сумі 8615,47 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.
У задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у позові, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції   правильно визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку 84465,35 грн., проте суд, маніпулюючи цифрами, без належних правових підстав, в порушення ст.ст.116,117 КЗпП визначив до виплати лише 8615,47 грн., що в 10 разів менше, ніж передбачено законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, вказує на незаконність рішення та його апеляційне оскарження відповідачем.

В апеляційній скарзі Краматорський прикордонний загін, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач звертає увагу на те, що на момент звернення ОСОБА_1 з рапортом на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період служби, відповідні кошти були відсутні. В зв`язку з тим, що Краматорський прикордонний загін фінансується з Державного бюджету України, а головним розпорядником коштів є Адміністрація Державної прикордонної служби України як центральний орган виконавчої влади, і заявка на отримання коштів для виплати військовослужбовцям за не отримане речове майно була надіслана, то невиплата коштів мала місце не з вини Краматорського прикордонного загону.
Скаржник також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що грошова компенсація за речове майно не входить до жодного з видів грошового забезпечення.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач звертає увагу на неправильне застосування судом норм матеріального права. Зокрема, відповідач вважає, що норми Кодексу законів про працю на правовідносини з проходження військової служби, не поширюються.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Краматорського прикордонного закону (військова частина НОМЕР_1 ) задоволені частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині задоволення позову і стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 02.08.2019 по 02.12.2019 в сумі 8615,47 грн. - скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині залишено без розгляду.   

Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у справі № 560/4006/19 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

За наслідками розгляду справи в апеляційному порядку, суд встановив наступне.
Підполковник ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 03.05.2019, згідно якому має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.07.2019 №213-ОС позивача, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту "а" пункту 2 частини 5 статті 23 закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Донецько-Луганського від 30.07.2019 регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.07.2019 №253-ОС позивач виключений зі списків особового складу загону з 01.08.2019. За змістом цього наказу ОСОБА_1 належало виплатити одноразову грошову допомогу, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік та грошову допомогу на оздоровлення(а.с.13).
08.07.2019 позивач подав до начальника Краматорського прикордонного загону рапорт про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2019 рік.
Листом від 30.07.2019 відповідач повідомив позивача згідно із пунктами 17-19 статті 10-1 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що  в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинене, виплата грошової компенсації на передбачена.
Крім того, відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
В подальшому, 03.12.2019 відповідач виплатив грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна в розмірі 26625,53 грн.
Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з військової служби відповідачем не було проведено розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.
Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача з Краматорського прикордонного загону останній протиправно не провів з ним розрахунок в частині нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до статті першої Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ  у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ  установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ  речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Порядок (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

У відповідності до пунктів 3-5 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідач в апеляційній скарзі покликається на пункт 7 Порядку відповідно до якого виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Адміністрацією Держприкордонслужби, на відповідний рік.
Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції такі покликання скаржника є безпідставними, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства щодо проведення розрахунку при звільненні.
Крім того, згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (Заява №10972/05), держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Отже, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо підставності позовних вимог стосовно протиправності дій відповідача, що виразились у не проведенні повного розрахунку при звільненні, невиплаті ОСОБА_1 в день виключення із списків частини компенсації за не отримане речове майно.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
З аналізу позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що підставою звернення до суду слугувала бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості не отриманого речового забезпечення відповідно до Порядку № 178, у зв`язку з його звільненням з військової служби та припиненням службових відносин.
Тобто у цьому випадку мова йде про захист порушеного права позивача на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно.
З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2019 року ОСОБА_1 подав рапорт про нарахування та виплату йому грошової компенсації за не отримане речове майно у зв`язку із звільненням з військової служби . Рапорт підтримано в порядку підпорядкування (а.с.209).

Наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.07.2019 №213-ОС позивача, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту "а" пункту 2 частини 5 статті 23 закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Донецько-Луганського від 30.07.2019 регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.07.2019 №253-ОС позивач виключений зі списків особового складу загону з 01.08.2019. За змістом цього наказу ОСОБА_1 належало виплатити одноразову грошову допомогу, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік та грошову допомогу на оздоровлення(а.с.13).
При цьому виплату позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно проведено не було.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що позивач має право на грошову компенсацію замість не отриманого речового майна при звільненні з військової служби.
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ), вартість речового майна, що належить до видачі позивачу складає 26 625,53 грн.
Враховуючи, що позивачем на день виключення його зі списків особового складу військової частини не було отримано грошової компенсації,  суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки Хмельницького окружного адміністративного суду щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення на користь позивача відповідних коштів з урахування суми, зазначеної в довідці.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.  Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за не отримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові   його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Задовольняючи позовні вимоги, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, обчислили таку суму на підставі пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з розміру грошового забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням червень - липень 2019 року, який становить 40742,23 грн.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, у даній справі врахуванню підлягають такі факти :
- розмір простроченої заборгованості відносно загальних виплат при звільненні;
- період затримки розрахунку, що становить 85 робочих днів(124 календарні дні) ;
- своєчасність подання позивачем рапорту про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно;
- відомості про заборгованість по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно по Краматорському прикордонному закону в сумі 503,000 грн.;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, що становить 1637,45 грн., виходячи з середньозваженої облікової ставки за кредитами згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ , яка становить :
- з 02.08. по 05.09.2019 - 19%
- з 06.09. по 24.10.2019 - 18,5%
- з 25.10. по 03.12.2019 - 17,5%
Розрахунок:
1) 19,0% річних/365 днів року=0,052% ставка за кредитом один календарний день.
(сума боргу за період з02.08. по 05.09.2019  (35днів) в розмірі 26625,53 грн. х 0.052%) х 35 днів = 484,58 грн.
2) 18,5% річних/365 днів року=0,050% ставка за кредитом один календарний день;
(сума боргу за період з 06.09. по 24.10.2019 в розмірі 26625,53 грн. х 0,050%%) х 49 днів = 652,32 грн.
3) 17,5% річних/365 днів року=0,047% ставка за кредитом один календарний день;
(сума боргу за період з 25.10. по 03.12.2019 в розмірі 26625,53 грн. х 0.047%) х 40 днів = 500,55 грн.
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат  1637,45 грн. (484,58 грн.+652,32 грн.+500,55 грн).
За таких обставин апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з урахуванням при обчисленні таких вихідних.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 260482,84  грн., з яких: грошове забезпечення 233857,31 гривень (89,8%) та компенсація за не отримане речове майно 26625,53 гривень (10,2%).
Обрахована судом першої інстанції, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 84465,35 грн.
Суд першої інстанції, виходячи з принципу пропорційності, визнав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 8615,47 грн.(10,2% від 84465,35 грн.) гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні .
Апеляційний суд погоджує такий висновок.
Вказана позиція ґрунтується на висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 825/1732/17провадження №К/9901/46042/18.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
В частині доводів відповідача про відсутність бюджетного фінансування на здійснення виплат при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення та компенсації за не отримане речове майно, колегія суддів враховує наступне.
Частинами першою та другою статті 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Водночас, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо). При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправності не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у встановлені строки.
Відхиляючи інші доводи апеляційної скарги, які не стосуються правильності розрахунку розміру відповідальності за прострочення виплат при звільненні позивача, судом апеляційної інстанції враховується пункт 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, у якому Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку виплати грошової компенсації за не отримане речове майно в обумовленому розмірі.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  17 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Курко О. П.