ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/240/21 Справа № 209/3041/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
                головуючого – судді Демченко Е.Л.
        суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, мотивуючи його тим, що 11 листопада 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження чого ОСОБА_4 було складено розписку.
       Вказували, що відповідно до умов договору позики ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у загальному розмірі 374 500 доларів США, а саме 11 листопада 2011 року 237 000 доларів США, 26 січня 2012 року 137 500 доларів США, що підтверджується розпискою від 26 січня 2012 року.
       Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, вони є його спадкоємцями та звернулись з відповідними заяви про прийняття спадщини. 
       Посилаючись на те, що 04 липня 2019 року вони звернулись до боржника з вимогою про повернення грошових коштів, яка була залишена без реагування та належного виконання, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь кожного по 1/3 частини заборгованості за договором позики у загальному розмірі 125 161,66 доларів США, що складається з основної суми боргу у розмірі 124 833,33 долари США та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 328,33 долари США; визначити та стягнути індекс інфляції із простроченої суми. 
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивачі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставлять питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
       Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи. Належним чином не дослідив надані ними докази, цілком безпідставно презюмував, що ОСОБА_4 не є стороною договору, та не писав розписку про отримання грошових коштів. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 листопада 2011 року між відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_6 11 листопада 2011 року отримав 237 доларів США та 26 січня 2012 року отримав 137 500 доларів США, які останній повинен був повернути на вимогу позикодавця, що підтверджується копією розписки (т.1 а.с.12). 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13).
       Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є спадкоємцями померлого позикодавця, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса (т.1 а.с.23).
       Позивачі 04 липня 2019 року звернулися до відповідача ОСОБА_4 із вимогою про повернення позики до 31 липня 2019 року, що підтверджується вимогою та квитанціями про отримання вимоги відповідачем (т.1 а.с.25-28).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності в силу того, що зі змісту розписки неможливо ідентифікувати особу позичальника, оскільки остання містить лише прізвище, ім`я та по батькові позичальника, без зазначення будь-яких інших реквізитів останнього (ІДН, місце реєстрації та проживання, паспортні дані, номери телефону або електронної пошти тощо), позикодавець помер та немає можливості посвідчити факт укладання договору позики саме з відповідачем, зазначеним спадкоємцями-позивачами по справі. 
       Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст.509 ЦК України).
       Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
       Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
       Отже, за своїми правовими ознаками договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки нею підтверджується як факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її повернення.
       Дане положення міститься в правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17, а також в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18. 
       Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).        Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
       Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.         Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.        Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.         Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Відповідно до ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       У зв`язку з відмовою у задоволення позову через те, що з розписки не вбачається, що саме відповідач отримав грошові кошти, позивачами до апеляційної скарги було додано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити питання, чи виконаний рукопис розписки позичальника від 26 січня 2012 року ОСОБА_4 .?
       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року клопотання позивачів задоволено, призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконаний рукопис розписки позичальника від 26 січня 2012 року ОСОБА_4 .? 
       Згідно висновку судового експерта №2982-20 від 08 лютого 2021 року, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, рукописні літерно-цифрові записи в розписці позичальника від 26 січня 2012, що починається словами (мовою оригінала): “Расписка...” та закінчуються цифрами дати: “...26.01.12”, а також підпис напроти дати — виконані саме ОСОБА_4 (т.2 а.с.42-48).
       Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_5 , правонаступниками яких є позивачі, та саме відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 26 січня 2012 року, в якій зазначено про отримання відповідачем 11 листопада 2011 року 237 000 доларів США та 26 січня 2012 року 137 500 доларів США (т.1 а.с.12), тому вимоги позивачів в частині стягнення із відповідача в рахунок кожного з них заборгованості за договором позики, з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в межах заявлених позовних вимог, підлягають до задоволення (загальна сума отримана відповідачем - 374 500 доларів США, 3 відсотки річних за період з 10 серпня 2019 року по 10 вересня 2019 року 984,95 доларів США, розраховується наступним чином: 374 500 х 3 : 100 : 365 х 32 = 984,95, загальна сума заборгованості з врахуванням трьох відсотків складає 375 484,95 доларів США, зважаючи на те, що позивачі є спадкоємцями позикодавця ОСОБА_5 в рівних частинах, дана сума підлягає поділу між ними, та з відповідача на користь позивачів до стягнення підлягає по 125 161,66 доларів США в рахунок кожного). 
       Вимоги позивачів про стягнення суми інфляційних витрат була заявлена виходячи із загальної суми боргу, що складається із 374 500 доларів США.
       Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
       Такі випадки передбачені статтею 193,частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
       Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
       Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.
       Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).
       Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті – гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні.
       Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року (провадження №6-2134цс15), від 08 лютого 2017 року (провадження №6-1905цс16).
       Таким чином вимоги позивачів про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням індексу інфляції за час прострочення на підстав ст.625 ЦК України до задоволення не підлягають. 
       Оскільки судом допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з зазначених вище підстав.
       Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України).
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
       У відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів слід стягнути фактично понесені судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову та за подачу апеляційної скарги в розмірі по 8 004,17 грн. в рахунок кожного. 
       Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково. 

       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позовні вимоги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково. 

       Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1/3 частину заборгованості за договором позики у загальному розмірі 125 161,66 доларів США, що складається з основної суми боргу у розмірі 124 833,33 долари США та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 328,33 долари США. 

       Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 1/3 частину заборгованості за договором позики у загальному розмірі 125 161,66 доларів США, що складається з основної суми боргу у розмірі 124 833,33 долари США та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 328,33 долари США.

       Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 1/3 частину заборгованості за договором позики у загальному розмірі 125 161,66 доларів США, що складається з основної суми боргу у розмірі 124 833,33 долари США та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 328,33 долари США.

       В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити. 

       Стягнути з  ОСОБА_4  на користь  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати по справі по 8 004,17 грн. в рахунок кожного. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.