ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 лютого 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/5868/20 
Номер провадження 22-ц/816/271/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – фізична особа – підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2020 року в складі судді Князєва В.Б., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 23 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів.
Свої вимоги мотивувала тим, що 05 жовтня 2019 року вона звернулася до ФОП ОСОБА_2 з питанням придбання весільної сукні, вартістю 9500 грн. 05 жовтня 2019 року нею було передано ФОП ОСОБА_2 в якості авансу 1000 грн та 19 жовтня 2019 року – 5000 грн для того, щоб ФОП ОСОБА_2 надала побутову послугу - виконала роботи з підшивання весільної сукні за її зростом. Решту коштів вона повинна була віддати при отриманні сукні. В подальшому вона і ФОП ОСОБА_2 погодили строк отримання сукні до 05 травня 2020 року. Проте до вказаного строку ФОП ОСОБА_2 не здійснила підшивання сукні, мотивуючи це тим, що у зв`язку з карантином вона вимушена була призупинити роботу та відправити своїх працівників у відпустку. У зв`язку з вищезазначеним сторони погодили, що купівля – продаж весільної сукні не відбудеться, проте коли справа дійшла до повернення коштів, ФОП ОСОБА_2 відмовилась їх повертати, повідомивши, що карантин є форс – мажорними обставинами і вона може не повертати кошти. Вона почала вимагати надати їй документ, що підтверджує факт внесення коштів у 2019 році та звернулась за підтверджуючим документом у 2020 році, коли вже було «закрито рік». Крім того, ФОП ОСОБА_2 зобов`язана була відобразити факт отримання нею коштів від неї в Книзі обліку доходів та витрат та видати розрахунковий документ. Також вона не вчинила ніяких дій на укладення письмового договору. 12 травня 2020 року вона звернулася з заявою до Сумського ВП ГУ НП Сумської області щодо протиправних дій відповідача. В період з 15 травня 2020 року по 22 травня 2020 року поліцією було проведено перевірку, під час якої відповідач письмово підтвердила факт отримання коштів в сумі 6000 грн.
Посилаючись на вищевикладене, просила визнати незаконними дії ОСОБА_2 щодо невидачі їй розрахункового документу за отримані кошти; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 6000 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Дмитренко В.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не погоджується з позицією суду про те, що відповідач законно отримала від позивача кошти, оскільки відповідач не видала позивачу розрахунковий документ або боргову розписку та не уклала письмовий договір з позивачем, що свідчило б про те, що відповідач діяла добросовісно.
Вказує, що недотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо видачі розрахункового документу або укладення письмового договору виключає можливість вважати отримані відповідачем кошти від позивача авансом або завдатком. У зв`язку з неукладенням договору купівлі – продажу сукні позивач позбавлена можливості вимагати повернення коштів у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням договору купівлі-продажу сукні.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 , здійснюючи господарську діяльність, мала статус суб`єкта владних повноважень.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Клопотання представника ФОП ОСОБА_2 – адвоката Рижова С.Є. про відкладення розгляду справи, навіть з огляду на зазначені причини, задоволенню не підлягає, оскільки явка сторін не є обов`язковою, а позиція відповідача і його представника є чіткою і зрозумілою.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12 травня 2020 року вбачається, що 05 жовтня 2019 року близько 15 год. 00 хв. за адресою: м. Суми, вул. Набережна р. Стрілки, 22, універмаг «Міолан» 2 поверх в салоні «OKSANA» ОСОБА_3 здійснила переплату (залог) за весільну сукню продавцю на ім`я ОСОБА_4 , яка згідно домовленості повинна була одружуватися за два тижні до 05 травня 2020 року (дата весілля), але сукню не отримувала на руки. Гроші і залог за весільну сукню продавець відмовляється повертати (а.с. 14-15).
З копій письмових пояснень ОСОБА_2 від 22 травня 2020 року, наданих т.в.о. начальника Сумського ВП ГУ НП в Сумській області Сушицькому Б., вбачається, що 05 жовтня 2019 року до салону весільних суконь « ОСОБА_5 » прийшла дівчина, яка вибрала весільну сукню та залишила передоплату 1000 грн. Через деякий час дана дівчина доплатила передоплату ще 5000 грн та прохала не продавати сукню, оскільки в неї весною 2020 року буде весілля. Під час введення карантину гр. ОСОБА_6 їй зателефонувала та повідомила, що вже розписалася з чоловіком і їй не потрібна вже сукня, тому вона хоче забрати гроші, які залишила в якості залогу. Але вона за цей час би давно продала сукню і гр. ОСОБА_3 запевнила, що придбає сукню та неодноразово міряла з подругами. Договір купівлі-продажу вони не заключали (а.с. 13).
В подальшому договір купівлі-продажу весільної сукні між сторонами укладено не було, відповідач грошові кошти в сумі 6000 грн не повернула позивачеві.
Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів в сумі 6000 грн суд першої інстанції мотивував тим, що договір купівлі продажу весільної сукні між сторонами укладений не був, сторони лише домовились укласти такий усний договір у майбутньому, а тому передані позивачем відповідачеві грошові кошти в сумі 6000 грн є авансом, про що зазначено в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12 травня 2020 року та поясненнях від 22 травня 2020 року, а тому суд прийшов до висновку, що застосований позивачем спосіб захисту є неналежним в розмінні статті 16 ЦК України, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними дій відповідача щодо невидачі позивачу розрахункового документу за отримані кошти, місцевий суд зазначив, що дана вимога підлягає розгляду за положеннями адміністративного процесу щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а не в порядку цивільного судочинства.
Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Враховуючи вищезазначені положення закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що застосований позивачем спосіб захисту є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що позов заявлено з підстав, передбачених положеннями ст. 1212 ЦК України і відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач довів, що відповідач набув належні йому грошові кошти в сумі 6000 грн без достатньої правової підстави.
Таким чином, оскільки відповідач набув належні позивачу грошові кошти в сумі 6000 грн. без достатньої правової підстави, а отже відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України зобов`язаний повернути їх власнику, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.
В іншій частині рішення суду є законним, оскільки колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дії ОСОБА_2 щодо невидачі ОСОБА_1 розрахункового документу за отримані кошти.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тобто з огляду на положення ст. 16 ЦК України в цілому, обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушеного права. Але визнання незаконними дій відповідача щодо невидачі розрахункового документу, як вбачається зі змісту позовної заяви, не тягне за собою відновлення прав позивача, так як останнє полягає у поверненні сплачених грошових коштів, що і було здійснено колегією суддів, шляхом задоволення іншої позовної вимоги ОСОБА_1 .
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 коштів в сумі 6000 грн з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на корить позивача 6000 грн., а в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні апеляційної скарги та враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з ФОП ОСОБА_2 на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 840 грн 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1261 грн 20 коп. за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 коштів в сумі 6000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 грн коштів.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у сумі 840 грн 80 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь держави судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1261 грн 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -                                                                 В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                               Т.А. Левченко