ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2021 року	Львів	Справа № 500/2863/20 пров. № А/857/15132/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Святецького В.В., Довгополова О.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року (головуючого судді Чепенюк О.В. ухвалене в порядку письмового провадження в м. Тернопіль повний текст рішення складено 30.10.2020) у справі № 500/2863/20 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01.10.2020 звернулася в суд з позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)  в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області ВП №33204686 від 25.09.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 16055,47 грн. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року задоволено позов повністю. 
Не погодившись з прийнятим рішенням Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що оскаржувана постанова винесена у відповідності до норм чинного законодавства.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.01.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 500/2863/20 та ухвалою суду від 04.01.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що Державним виконавцем на підставі виконавчого листа №2-8451/11 від 27.04.2012, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на виконання рішення суду, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 19881,38 доларів США заборгованості за кредитним договором, а також 1704,55 грн в повернення сплачених позивачем судових витрат, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №33204686 від 25.06.2012, якою запропоновано боржнику виконати його в добровільному порядку у семиденний строк. 
25.09.2014 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області Кашицьким В.М. прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №33204686, якою визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 16055,47 грн. 
29.12.2015 державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови №33204686 від 25.09.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 16055,47 грн на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з направленням виконавчого провадження за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби (аркуш справи 9).
15.08.2016 старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №33204686 від 25.09.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 16055,47 грн. (аркуш справи 10).
10.01.2020 головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову про передачувиконавчого провадження (аркуш справи 11), а 13.01.2020 постанову про прийняття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №33204686 від 25.09.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 16055,47 грн. (аркуш справи 12).
Не погоджуючись із постановою ВП №33204686 від 25.09.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне. 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606-ХІV у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №33204686 від 25.09.2014 з виконання виконавчого листа №2-8451/11, виданого 27.04.2012 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області).
Відповідно до статті 1 Закон № 606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом частини першої статті 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно з частиною другою статті 17 Закону № 606-ХІV виконавчі листи, що видаються судами, підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Частиною другою статті 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (частина 5 статті 25 Закону № 606-ХІV).
Згідно з частиною 1 статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового  виконання державний  виконавець  закінчує виконавче  провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому  разі з боржника не стягуються (частина третя статті 27 Закону № 606-ХІV). 
Відповідно до статті 32 Закону № 606-ХІV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.
Приписами частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого  збору, накладення  арешту  на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, а також у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (частина 2 статті 28 Закону № 606-ХІV). 
За змістом положень частини п`ятої статті 28 Закону № 606-ХІV у разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми.
Отже, основною вимогою статті 28 Закону № 606-ХІV (яка регулює питання стягнення виконавчого збору) було винесення постанови про стягнення виконавчого збору після завершення строку, наданого для добровільного виконання, та встановлення, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано.
Разом з тим, самостійне виконання боржником рішення суду після початку його примусового виконання, а також в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, не звільняють боржника від стягнення виконавчого збору згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-ХІV.
З положень Закону № 606-ХІV слідує, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору є окремим виконавчим документом, який приймається державним виконавцем у разі невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.   
Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі – Інструкція, в редакції що діяла на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору).
Відповідно до пункту 3.7 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону.
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.
При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.
Виходячи зі змісту наведених вище приписів Інструкції, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься державним виконавцем на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення.
Відповідно до матеріалів справи постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №33204686 з виконання виконавчого листа №2-8451/11, виданого 27.04.2012 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, винесено державним виконавцем 25.06.2012, а оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №33204686 - 25.09.2014, тобто з порушенням визначеного Інструкцією строку.
Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконане, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 06.07.2015 у справі № 6-785цс15 та підтримана Верховним Судом у постанові від 14.11.2018 у справі №815/1632/16.
При цьому суд відхиляє посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа). Тобто обставини вказаної справи не є тотожними обставинам у даній справі №500/2863/20, у якій підлягає застосуванню Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999, що був чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №33204686 від 25.09.2014.
Таким чином, передумовами для стягнення виконавчого збору з боржника є невиконання боржником рішення добровільно в установлений для цього строк, а також вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення. Тобто для стягнення виконавчого збору з боржника державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Судом встановлено, що у даному випадку відсутні належні докази вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання виконавчого листа №2-8451/11 від 27.04.2012, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на виконання рішення суду, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 19881,38 доларів США заборгованості за кредитним договором, а також 1704,55 грн. повернення сплачених позивачем судових витрат.
Також апелянтом не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.06.2012 була надіслана (вручена) боржнику ОСОБА_1 , що державний виконавець перевіряв та встановив, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано.
Відповідно до частини першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваного рішення, не спростував обґрунтування позовних вимог позивачем, на надав на неодноразові вимоги суду першої інстанції матеріалів виконавчого провадження, в межах якого виносилася оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору. 
Частина 4 статті 308 КАС України встановлює, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, однак апелянтом не додано належних доказів не можливості направлення до суду першої інстанції в електронній формі доданих доказів до апеляційного суду, а тому не беруть до уваги колегією суддів долучені докази, оскільки такі не направлялись до суду першої інстанції та не оцінені судом. 
Відтак, враховуючи факт відсутності вчинення з боку державного виконавця виконавчих дій та заходів з примусового виконання виконавчого листа, а також відсутність доказів, що позивач була ознайомлена з постановою про відкриття виконавчого провадження та їй було доведено до відома строк для добровільного виконання судового рішення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору, а тому постанова ВП №33204686 від 25.09.2014 про стягнення з позивача виконавчого збору є протиправною та скасована правомірно, таким чином доводи відповідача викладенні в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. 
Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 500/2863/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Святецький

                                                                                            О.М. Довгополов