Ухвала
 
18 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 716/1813/19
провадження № 61-3624ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товтрівська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору та виділення частки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
05 березня 2021 року (відповідно до відмітки на поштовому конверті) представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - ОСОБА_4 звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня                  2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня                   2021 року.
 
У касаційній скарзі заявники порушують питання про поновлення строку на касаційне оскарженнязазначених судових рішень, однак строк на звернення до суду з касаційною скаргою не пропущено, оскільки повний текст постанови апеляційного суду складено 09 лютого 2021 року, а заявник звернувся до Верховного Суду 05 березня 2021 року, тобто в межах тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення апеляційного суду.
 
Разом із цим, подана касаційна скарга не може прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки в порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до                суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 містить вимогу майнового характеру - визнання права власності на 1/5 частку за кожним у майні колгоспного двору, а саме житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташованому по АДРЕСА_1 , шляхом припинення на нього права спільної сумісної власності.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше                 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.	
 
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) за подання до судукасаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір, який відповідно до підпункту                  7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Згідно з частиною сьомою статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування, ціна позову визначається вартістю майна.
 
З матеріалів касаційного провадження та змісту оскаржених судових рішень не вбачається вартість спірного майна, тому суд позбавлений можливості визначити розмір судового збору, який підлягає сплаті за вказані майнові вимоги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  відповідно до положень Закону України «Про судовий збір».
Враховуючи наведене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно самостійно розрахувати розмір судового збору, виходячи з вартості спірного майна станом на час подання позову до суду, обсягу заявлених вимог кожним з позивачів та положень Закону України «Про судовий збір», надавши належні докази на підтвердження такої вартості.
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у                м. Києві/Печерс. р-н, код ЄДРПОУ: 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055).
 
На підтвердження сплати судового збору  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та                  ОСОБА_3 необхідно надати суду документ про його сплату кожним позивачем пропорційно долі заявлених кожним з них вимог.
Крім цього, в порушення вимог частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі чітко та належним чином не зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, заявники оскаржують рішення суду першої та апеляційної інстанцій, визначені в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Як на підставу касаційного оскарження заявники посилаються на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, вказуючи, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у:
- (1) постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», 
- (2) постанові Вищого господарського суду України у справі № 917/154/15 від 26 жовтня 2017 року,
- (3) постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 916/4433/14 від 06 березня 2018 року, 
Верховний Суд визнає наведений заявником перший та другий довід неналежною підставою касаційного оскарження.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 392 ЦПК України, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні; у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій враховують висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.
Чинними правилами процесуального права не передбачено обов`язку застосування судами різних інстанцій правових позицій, викладених в постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Вищого господарського суду України, так само як і не було передбачено попереднім процесуальним законодавством права вказаних судів касаційної інстанції формулювати у власних судових рішеннях такі обов`язкові правові позиції.
Відповідно, заявнику необхідно подати виправлену касаційну скаргу, в якій уточнити обґрунтовані підстави подання касаційної скарги, відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, викладені в постановах Верховного Суду та/або Верховного Суду України, які не враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
За правилами частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявникові строк для усунення зазначених вище недоліків.
Суд роз`яснює, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір»,

 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 січня 2021 року залишити без руху.
 
Надати заявнику для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникам.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                  Є. В. Коротенко