Справа № 728/2314/20 	Головуючий у 1 інстанції Лобода Н. В. 	
Провадження № 33/4823/99/21 	  	
Категорія - ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд в складі:
головуючого судді - Оседача М.М.,
за участі прокурора – Максиміхіна Ю.В., 
захисника-адвоката – Шелудька Є.В.,
особи, притягнутої до
адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року, 

                                  В С Т А Н О В И В :
Цією постановою :
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 ,   депутата Бахмацької районної ради сьомого скликання, приватного підприємця, 
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1,2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) з накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 454 грн.  
Суд встановив, що ОСОБА_1 , будучи депутатом Бахмацької районної ради Чернігівської області та у відповідності до підпункту «б» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 суб`єктом відповідальності за правопорушення пов`язані з корупцією, у порушення вимог п.1, п.2, п.3 ч.1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», не вжив заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів, а також невідкладно в усній та письмовій формі не повідомив Бахмацьку районну раду Чернігівської області та Національне агентство з питань запобігання корупції чи інший, визначений законом орган, про наявність реального конфлікту інтересів в його депутатській діяльності, який виник 20 серпня 2020 року під час видачі та підписання депутатського звернення (скарги), щодо неналежного, на думку заявника, розслідування кримінального провадження, у якому він є потерпілим, тобто відносно себе особисто та вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів, а саме 20 серпня 2020 року видав та підписав депутатське звернення (скаргу) щодо неналежного, на його думку, розслідування кримінального провадження, у якому він є потерпілим, тобто відносно себе особисто.
Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, та закрити провадження по справі в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП. 
Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним, оскільки воно базується на неналежним чином досліджених доказах, в зв`язку з чим було порушено норми матеріального і процесуального права. При цьому стверджує, що суд першої інстанції не врахував того, що на час подання звернення він за станом здоров`я перебував у лікарні, у зв`язку з чим не міг приймати участі у його виготовленні, при цьому, в судовому засіданні даний факт прокурором спростовано не було. Також зауважує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що відсутність відомостей про депутатське звернення у журналі вихідної кореспонденції Бахмацької районної ради не є перешкодою для виготовлення депутатського звернення від 20 серпня 2020 року, оскільки вимоги з діловодства щодо реєстрації документу є обов`язковими для виконання всіма установами. 
Вважає, що відеозапис не є доказом по справі, так як містить лише фрагмент, і є не безперервним, як того вимагає законодавство, а тому, суперечить позиції сторони обвинувачення та сторони захисту і фактичним обставинам справи. Вважає помилковим твердження суду з приводу того, що перебування його на стаціонарному лікуванні не стало перешкодою для виготовлення депутатського звернення, в зв`язку з чим стверджує, що судом була допущена неповнота судового розгляду. Вважає абсурдним твердження з приводу написання ним скарги на працівника поліції ОСОБА_2 , так як останній не приймає участі у розслідуванні кримінального провадження, де він є потерпілим, а отже, ніякого відношення до цього не має. Вказує, що самі по собі протоколи про адміністративні правопорушення не можуть бути беззаперечними доказами вини особи, оскільки не являють собою імперативного факту доведеності вини особи. 

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника-адвоката Шелудька Є.В. та особу, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , які висловились на підтримання вимог викладених в поданій апеляційній скарзі, прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено апеляційним переглядом, доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції є безпідставними і такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом чинного законодавства України.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
       Вказані вимоги законодавства при розгляді даної справи судом першої інстанції були виконанні в повному обсязі.
       Натомість доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є непереконливими і не спростовують висновків суду першої інстанції.
       Аналізуючи доводи апеляційної скарги та відхиляючи їх апеляційний суд виходить з наступного.
Стаття 172-7 КУпАП, а зокрема ч.1 та ч.2 передбачає відповідальність за неповідомлення про наявність реального конфлікту інтересів та вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.
Зазначена норма закону за своїм змістом є бланкетною, та відсилає для повного визначення його ознак до інших норм, зокрема до  ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», де дано визначення потенційному та реальному конфлікту інтересів.
Так, зокрема потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес» дає підстави констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.
Тобто, відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.
Так, відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 станом на 20 серпня 2020 року був депутатом Бахмацької районної ради шостого та сьомого скликань, та,  у відповідності до положень пп.«б» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» був суб`єктом відповідальності за адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, передбачені ст.172-7 КУпАП.
При цьому, Бахмацьким ВП ГУНП в Чернігівській області було зареєстровано заяву про вчинення кримінального правопорушення за №2633 від 06 червня 2020 року та внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за №12020270070000372 від 06 червня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, де потерпілим є ОСОБА_1 
20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Чернігівської області із депутатським зверненням щодо неналежного досудового розслідування у кримінальному провадженні, де він є потерпілим.
Незважаючи на невизнання своєї вини апелянтом, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про  винність ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, виходячи з наявних у справі доказами, зокрема: 
-даними, які містяться в протоколах про адміністративне правопорушення №301/2020 та №302/2020 від 15 грудня 2020 року, які є одним з джерел доказів та документами, що офіційно засвідчують факт учинення неправомірних дій особою правопорушником (а.с. 5-11, 39-44); 
-копією депутатського звернення (скарги) від 20 серпня 2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 звертався до прокурора Чернігівської області саме із депутатським зверненням і підписав його саме, як депутат Бахмацької районної ради, а не як фізична особа (а.с. 13); 
-копією довідки від 28 липня 2020 року  №10/53/124/44-2020, виданою Бахмацьким ВП ГУНП в Чернігівській області, згідно з якою за заявою ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України (а.с.14);
-відеоматеріалом, доданим до протоколу, де ОСОБА_1 вказував, що звертався до прокуратури не як депутат, а як фізична особа (а.с. 33). 
Аналізуючи вищенаведені докази, наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, на думку суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , будучи особою потерпілою від вчинення злочину, мав особисту зацікавленість у ході досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні.
Отже, ОСОБА_1 знаючи про наявність існування суперечності між його особистим інтересом як особи, потерпілої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та  інтересом його як депутата Бахмацької районної ради Чернігівської області, звернувся з депутатським зверненням до прокуратури Чернігівської області в особистих інтересах.
Крім того, особа, що притягується до адміністративної відповідальності при направленні депутатського звернення, не вжив заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів, а також невідкладно в усній та письмовій формі не повідомив Бахмацьку районну раду Чернігівської області та Національне агентство з питань запобігання корупції чи інший, визначений законом орган, про наявність реального конфлікту інтересів в його депутатській діяльності та видав і підписав вищевказане депутатське звернення.
На думку апеляційного суду, для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що приватний інтерес наявний, що він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій. 
У даному випадку існуючий приватний інтерес ОСОБА_1 зумовлений фактом перебування його у статусі потерпілого у  кримінальному провадженні, внаслідок чого, очевидно вступав у суперечність із його службовими повноваженнями (правом) щодо направлення депутатського зверненням відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», відповідно до якого  депутатське звернення - викладена в письмовій формі вимога депутата місцевої ради з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, до місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також керівників правоохоронних та контролюючих органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, здійснити певні дії, вжити заходів чи дати офіційне роз`яснення з питань, віднесених до їх компетенції.
При цьому така суперечність реально вплинула на об`єктивність і неупередженість вчинення ОСОБА_1 дій щодо звернення до прокуратури Чернігівської області з питання щодо неналежного розслідування кримінального провадження №12020270070000372 від 06 червня 2020 року.
При цьому апелянт, переслідуючи реалізацію і досягнення приватного інтересу, обрав більш вигідний для нього шлях, зумовлений його статусом саме депутата місцевої ради і наявністю у зв`язку з цим відповідного повноваження звертатися із депутатським зверненням, яке має розглядатись у скорочений термін, порівняно з терміном розгляду звернення громадянина. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає встановленими наявність у ОСОБА_1 факту приватного інтересу, який чітко сформульований, визначений у протоколі і підтверджений доказами (документами); наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на вчинення дії, про що зазначено вище; наявність у ОСОБА_1 повноважень на вчинення відповідної дії (направлення депутатського звернення); наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим інтересом на об`єктивність та неупередженість вчинення відповідної дії у виді направлення депутатського звернення з питань, що не стосуються депутатської діяльності, а зумовлені необхідністю задоволення приватного інтересу.
Твердження апелянта з приводу неможливості виготовлення ним депутатського звернення, так як він перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі КП «Бахмацька центральна районна лікарня» є такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Так, відповідно до  виписки медичної карти амбулаторного хворого №2878 від 26 серпня 2020 року, ОСОБА_1 не було діагностовано хвороби, яка б потягла за собою повну його недієздатність, та неможливість керувати своїми діями чи усвідомлювати вчинення ним своїх дій. 
Крім того, виходячи з розвитку на даний час існуючих комп`ютерних технологій, які передбачають не тільки умови стаціонарного, але і портативного користування, то це дає беззаперечну підставу вважати про можливість виготовлення ОСОБА_1 депутатського звернення без перебування у будівлі районної ради, або ж за дорученням останнього іншій особі.
При цьому, посилання останнього на те, що вказане звернення не зареєстроване в Журналі вихідної кореспонденції Бахмацької районної ради не є доводом на спростування відсутності вини ОСОБА_1 у вчинених ним адміністративних правопорушеннях, оскільки дана обставина, як результат,  не тягне за собою відмову у  розгляді депутатського звернення, а отже, не має жодних правових наслідків.
Таким чином, на думку апеляційного суду, відсутність реєстрації в Журналі вихідної кореспонденції Бахмацької районної ради не є доказом на спростування чи підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП. 
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що відеоматеріали, додані до протоколу про адміністративне правопорушення як доказ вини ОСОБА_1 не є безперервними, як того вимагає законодавство, хоча і є слушними, однак, на переконання суду апеляційної інстанції, таке порушення жодним чином не спростовує вини останнього у вчиненні ним інкримінованих адміністративних правопорушень, оскільки є не єдиним доказом по справі на підтвердження вини останнього, а входить до переліку таких поміж з іншими.
Крім того, стороною захисту, а ні  під час розгляду в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи не були надані докази на підтвердження своїх доводів.  
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що в основу рішення суду першої інстанції були покладені неналежні докази по справі не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони були предметом перевірки як суду першої інстанції, так і апеляційного суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що в зверненні зазначено адресу Бахмацької районної ради, в той час як ОСОБА_1 20 серпня 2020 року перебував на лікуванні в КП «Бахмацька центральна районна лікарня», не заслуговують на увагу, оскільки місцем роботи депутата місцевої ради є Бахмацька районна рада, яка знаходиться по  вул. Соборності, 42, м. Бахмач, а отже, виходячи з цього, фактичним місцем вчинення адміністративного правопорушення є також адреса приміщення районної ради. 

Апеляційний суд вважає вищевказане рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та цілком вмотивованим, в зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, як про це йде мова в апеляційній скарзі. 

При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 суд першої інстанції в повній мірі врахував характер і спосіб вчиненого адміністративних  правопорушень, його особу, ступінь вини, інші обставини справи, що впливають на вид стягнення, обґрунтовано застосував стягнення, передбачене санкцією ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, виходячи з вимог ст. 36 КУпАП, оскільки воно містить більш суворе стягнення, передбачене санкцією інкримінуємої статті, що на думку суду апеляційної інстанції є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Таким чином, постанова судді суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі апелянтом, апеляційний суд не знаходить.

                Керуючись ст. 294 КУпАП,  апеляційний суд - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а постанову Бахмацького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП  - без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно є остаточною і оскарженню не підлягає.   

Суддя	М. М. Оседач