Справа № 168/348/20 	Головуючий у 1 інстанції: Назарук О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/137/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року,  

                                        В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору частково недійсним.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 20 грудня 2017 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», була укладена угода про надання кредиту № 500636967, згідно умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надало їй споживчий кредит у розмірі 200 000 грн з процентною ставкою 13,99% річних строком на 48 місяців. 
Позивач також вказувала, що у період з 20 грудня 2017 року по 14 травня 2020 року вона сплатила в рахунок погашення заборгованості по кредиту 184 275 грн 24 коп., з яких 57 500 грн - комісія на користь банку за розрахунково-касове обслуговування кредиту. 
Позивач вважає наведені умови кредитного договору такими, що порушують норми чинного законодавства та її права як споживача кредитних послуг.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною умову кредитного договору по сплаті за розрахунково-касове обслуговування кредиту та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши ним сплачену суму цих платежів в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами кредитного договору.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору № 500636967 від 20 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», за якою передбачено, що позичальник сплачує банку плату за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а саме у розмірі 2 500 грн щомісячно, а всього 120 000 грн. 
Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 500636967 від 20 грудня 2017 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту у розмірі 120 000 грн в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору № 500636967.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Альфа-Банк», покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що зазначений кредитний договір укладений з позивачем після затвердження нових правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якого визначено, що розрахунково-касове обслуговування включається в сукупну вартість кредиту для споживача. У цьому договорі, що є предметом спору, чітко зазначено, які послуги надаються банком за визначену договором комісію, а саме за розрахунково-касове обслуговування. Крім того, позивач була ознайомлена з усіма умовами укладеного договору, в тому числі щодо оплати обов`язкових щомісячних платежів, умови договору виконувала належно та сплачувала відповідну комісію, що свідчить про прийняття нею таких умов договору. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 .
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавала.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 08 лютого 2021 року - дата складення повного судового рішення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення відповідачем у кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим вважав, що умову кредитного договору №500636967 від 20 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», якою передбачено плату позичальником банку за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості необхідно визнати недійсною та зобов`язати банк здійснити перерахунок здійснених ОСОБА_1 з часу укладення кредитного договору № 500636967 від 20 грудня 2017 року платежів в рахунок інших обов`язкових платежів за цим договором.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»,  був укладений кредитний договір № 500636967, згідно умов якого ПАТ «Альфа-Банк» надало позивачу споживчий кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 13,99% річних від залишкової суми кредиту строком на 48 місяців (а.с.10). 
З акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №500636967 від 20 грудня 2017 року вбачається, що банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) для власних потреб в сумі 200 000 грн та зазначає, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода для банку: за надання кредиту 0,00% від суми кредиту; за обслуговування кредиту - 1,25% від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується згідно діючих тарифів банку, які є невід`ємною частиною договору (а.с.10).
Відповідно до графіка платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, позивачу за період з 20 грудня 2017 року по 21 грудня 2021 року необхідно сплатити комісію за обслуговування кредиту у розмірі 120 000 грн (а.с.11).
Судом також встановлено, що починаючи з 20 грудня 2017 року по 14 травня 2020 року позивач сплатила на погашення кредитної заборгованості кошти у розмірі 184 275 грн 24 коп., з яких 82 380 грн 88 коп. - погашення суми кредиту; 43 994 грн 36 коп. - відсотки; 57 500 грн - комісії; 400 грн - штрафні санкції, що підтверджується повідомленням АТ «Альфа-Банк» від 14 травня 2020 року № 41579-23.1-б/б.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що встановлення банком в кредитному договорі умови щодо сплати нею комісійної винагороди за обслуговування кредиту - 1,25% від суми кредиту, розмір якої за період за період з 20 грудня 2017 року по 21 грудня 2021 року становить 120 000 грн, є несправедливим, оскільки створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що обмежує її права як споживача.
Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_1 вважав, що встановлення банком у кредитному договорі слати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту, є незаконним, несправедливим та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому дійшов висновку, що кредитний договір, укладений між сторонами по справі, необхідно в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту визнати недійсним, а відповідача зобов`язати здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору.
Однак, такі висновки суду не узгоджуються з нормами матеріального права та наявними у справі доказами.
Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції на час укладення оспореного договору, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Згідно із п. 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.
Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.
Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору частково недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені нею умови є несправедливими.
Як свідчать матеріали справи, позичальник ознайомилася з акцептом пропозиції про укладання угоди про надання кредиту, додатком № 1 до кредитного договору (графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), якими передбачена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування, що підтверджується її підписом. Отже, позивач була ознайомлена про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які вона мала би розуміти, підписуючи кредитний договір.
Комісія за обслуговування кредиту, включена до сукупної вартості кредиту, встановлена у твердій грошовій сумі, зміна якої не передбачена умовами договору та додатками до нього, що не суперечить вимогам законодавства.
В той час, як дисбалансом та несправедливими умовами за положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» вважається можливість зміни плати за обслуговування кредиту чи встановлення її розміру у відсотковому вираженні від наданого кредиту або його непогашеної частини, і саме це є підставою для визнання таких умов договору недійсними.
Отже, оспорена умова кредитного договору не створює дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди споживачеві.
Крім того, позивач погодилася із усіма умовами, а отже, було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов.
Таким чином, умови кредитного договору в оспорюваній частині повністю відповідають вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто вимоги позивача про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.
Аналіз правових норм законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, дає підстави для висновку, що ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), та на яку посилалася позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. 
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, позивач у даній справі ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» як споживач за позовом, що пов`язаний з порушенням її прав, звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, тому відповідно до вимог ч. 7 ст. 141 ЦПК України в порядку, встановленому Кабінетів Міністрів України, необхідно компенсувати АТ «Альфа-Банк» сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 153 грн.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: