26.01.21
22-ц/812/237/21
Провадження №22-ц/812/237/21

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

        26 січня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
за участі представників: позивача – адвоката Норочевського О.О., відповідача – адвоката Маняка А.В., 
розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №472/491/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Маняка Андрія Володимировича на рішення, яке постановив Веселинівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Кучерявенка Сергія Степановича у приміщенні цього суду 26 листопада 2020 року о 10 годині 30 хвилин, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Виконавчий комітет Вознесенської міської ради, про визнання недійсними договорів оренди землі та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Адіант», Виконавчий комітет Вознесенської міської ради, про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди та скасування їх державної реєстрації,

в с т а н о в и л а :

       У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція» (далі - ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант» (далі – ТОВ «Адіант»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Виконавчий комітет Вознесенської міської ради, про визнання недійсними договорів оренди землі.
       Позов з урахуванням уточнень, викладених у заяві від 04 липня 2019 року, мотивований тим, що 01 грудня 1999 року між ЗАТ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та  ОСОБА_1  був укладений договір оренди землі щодо земельної ділянки площею 5,72 га, яка належить останньому на праві приватної власності, строком на 10 років. В подальшому цій земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 4821782500:03:000:0449 з уточненням площі - 5,7159 га.
       01 лютого 2009 року між ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та  ОСОБА_1  була укладена додаткова угода до даного договору, якою збільшено строк його дії до 21 року.
       01 січня 2009 року між ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та ОСОБА_1 був укладений також договір оренди земельної ділянки площею 5, 34 га, яка належить останньому на праві приватної власності, строком на 12 років. В подальшому цій земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 4821782500:03:000:0481 з уточненням її площі - 5,3359 га. 
       У липні 2018 року ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 02 липня 2018 року уклав договори оренди з ТОВ «Адіант» щодо вказаних земельних ділянок.
       Посилаючись на те, що укладені з ТОВ «Адіант» договори оренди земельних ділянок порушують права позивача як їх орендаря та є недійсними, оскільки укладені в межах строку дії договорів оренди, укладених з позивачем, за якими до орендаря перейшли права володіння та користування земельними ділянками, і ОСОБА_1 не може припинити ці права в односторонньому порядку, а також, що поведінка відповідача, який тривалий час отримував гроші за укладеними з позивачем договорами оренди, а потім уклав договори оренди відносно цих же земельних ділянок з другим відповідачем, суперечить попередній поведінці останнього, позивач просив визнати договори оренди землі, укладені відповідачами, недійсними.
       У відзиві на позовну заяву, який поданий 13 червня 2019 року, представник ОСОБА_1 адвокат Ліпатов С.В. просив відмовити у задоволенні позову.
       Відзив мотивований тим, що відповідач не укладав з позивачем ніяких договорів та додаткових угод щодо належних йому земельних ділянок окрім договору від 01 грудня 1999 року, строк якого закінчився у 2009 році і після цього не погоджувався. Позивач нічим не довів, що він продовжував користуватися земельною ділянкою після закнічення строку дії первісного договору, що в силу статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на час закінчення строку дії договору, могло бути підставою для поновлення договору оренди землі.
       Договір про оренду землі та додаткова угода до нього є недійсними, оскільки вони не підписувалися відповідачем, а угода від 01 лютого 2009 року є також нікчемною через недотримання нотаріальної форми (первісний договір був укладений у нотаріальній формі), їх істотні умови з ним не погоджувались.        
       18 червня 2019 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «Адіант», Виконавчий комітет Вознесенської міської ради, в якому з урахуванням уточнень від 21 серпня 2020 року просив визнати недійсними додаткову угоду від 01 лютого 2009 року та договір оренди землі від 01 січня 2009 року та скасувати державну реєстрацію оспорюваних угод. 
       В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що є власником двох земельних ділянок площею 5,7159 га та 5,3359 га, які, як зазначає відповідач (позивач за первісним позовом), перебувають в його оренді згідно додаткової угоди від 01 лютого 2009 року до договору від 01 грудня 1999 року та договору оренди землі від 01 січня 2009 року. 
       Посилаючись на те, що вказані додаткову угоду та договір від 01 січня 2009 року він не підписував, про їх існування дізнався лише з первісного позову, строк дії оренди та інші істотні умови договорів з ним не погоджувались, вони не відповідають його волевиявленню, що порушує його права та інтереси, а угода від 01 лютого 2009 року є нікчемною через недотримання нотаріальної форми (первісний договір був укладений у нотаріальній формі), до того ж наслідком недійсності договорів оренди землі має бути скасування запису про їх державну реєстрацію відповідно до положень частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просив про задоволення його позову. 
       У відзиві на зустрічний позов представник ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» просив застосувати до зустрічних позовних вимог позовну давність та відмовити в їх задоволенні.
       Відзив мотивований тим, що позивач звернувся до суду із зустрічним позовом з порушенням строків позовної давності, оскільки надані ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» докази (копії платіжних відомостей та касового ордеру) вказують на те, що протягом 2016-2019 років він отримував оренду плату і не заявляв жодних претензій щодо користування товариством спірних земельних ділянок. 
       Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року первісний позов задоволений, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
       Судом постановлено визнати недійсним: договір оренди землі від 02 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Адіант», номер запису про інше речове право 26950171, щодо земельної ділянки площею 5,7159 га, кадастровий номер 4821782500:03:000:0449; договір оренди землі від 02 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Адіант», номер запису про інше речове право 26949955, щодо земельної ділянки площею 5,3359 га, кадастровий номер 4821782500:03:000:0481.
       Стягнуто в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_1 та ТОВ «Адіант» на користь ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» судовий збір в сумі 3842 грн., тобто по 1921 грн. з кожного, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн., тобто по 3000 грн. з кожного.
       Рішення суду мотивовано тим, що договір оренди землі вважається укладеним та розпочинає свою дію з моменту державної реєстрації такого договору, а не з моменту нотаріального посвідчення чи підписання сторонами. 
       Тому, ОСОБА_1 на момент укладення договорів оренди землі з ТОВ «Адіант» не мав права оренди (права володіння і користування) щодо цієї землі і не міг її передати ТОВ «Адіант» за договорами від 02 липня 2018 року, оскільки таке право до 2021 року зареєстроване і належить ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція».
       Оспорювані договори оренди укладені та право оренди зареєстровано в період дії договору та додаткової угоди до договору оренди землі, які укладені між ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та ОСОБА_1 з порушенням прав позивача, а тому є недійсними.
Відповідач тривалий час виконував свої зобов`язання та користувався правами, передбаченими договором оренди земельної ділянки від 01 грудня 1999 року та додаткової угоди до нього від 01 лютого 2009 року, а також договором оренди земельної ділянки від 01 січня 2009 року, а згодом, зі спливом значного часу, у червні 2019 року, пред`явив зустрічний позов про визнання недійсними цих договорів та додаткової угоди, що суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною поведінкою, що порушує доктрину «venire contra factum proprium».
       Створення в орендаря відчуття протягом тривалого часу, що орендодавець не буде користуватись своїм правом на припинення договору та самостійно використовувати земельну ділянку і отримувати з неї дохід, може мати наслідком застосування доктрини непротирічної поведінки. Адже своєю поведінкою орендодавець створює в іншої сторони видимість направленості своєї волі на збереження орендних відносин, тобто орендар з огляду на тривалу бездіяльність орендодавця міг обґрунтовано покладатися на стабільність спірного правовідношення.
       Отже, якщо виходити з цього принципу, то дійсно можна вважати, що орендодавця протягом тривалого часу влаштовували всі істотні умови договору оренди, він отримував вчасно орендну плату і ніяких дій щодо реалізації права на визнання недійсним договору оренди та додаткової угоди не здійснював.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що укладення між відповідачами щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 4821782500:03:000:0481 та 4821782500:03:000:0449 договорів оренди землі №б/н від 02 липня 2018 року під час дії договору оренди землі б/н від 01 січня 2009 року та додаткової угоди від 01 лютого 2009 року до договору від 01 грудня 1999 року, порушує права позивача за первісним позовом та вимоги чинного законодавства України.
        Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до договору оренди внаслідок відсутності його підпису на ньому і відсутності волевиявлення сторони на укладення договору та неузгодження істотних умов договору, то суд виходив з наступного.
Суд прийняв до уваги, що з моменту підписання договору позивач ОСОБА_1 не звертався до відповідача з вимогою повернути належну йому земельну ділянку, не подавав будь-яких позовних заяв про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.
       Відбулася фактична передача земельної ділянки орендарю, протягом тривалого часу позивач приймав відповідне виконання договору орендарем, отримував орендну плату, що свідчить про його згоду з умовами договору. Ним не доведений факт недійсності укладеного договору. 
       Підставою звернення позивача до суду за зустрічним позовом є відсутність волевиявлення під час укладення оспорюваного договору оренди землі. Таким чином позивач на підставі належних, допустимих та достовірних доказів повинен був довести поза розумним сумнівом відсутність волевиявлення на укладення договору та додаткової угоди.
       Також суд послався на те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України щодо визнання недійсним непідписаного орендодавцем договору оренди землі, визначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки, у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки ( Постанова ВП ВС № 145/2047/16- ц від 16.06. 2020 р).
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в частині скасування державної реєстрації додаткової угоди від 01 лютого 2009 року та договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2009 року, та стягнути судові витрати.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, справу розглянуто неповно та необ`єктивно. Суд не взяв до уваги, що укладений 01 грудня 1999 року договір оренди землі був посвідчений нотаріально, а тому і додаткова угода до нього в силу статті 654 ЦК України мала бути нотаріально посвідчена. Крім того, ОСОБА_1 не підписував додаткову угоду до договору оренди землі та договір оренди землі від 01 січня 2009 року, у зв`язку із чим просив провести почеркознавчу експертизу на предмет дійсності його підписів на цих угодах, але ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» на вимогу суду оригінали вказаних договорів не надало, пославшись на їх відсутність. З огляду на такі обставини, вимоги статей 81, 95, 109 ЦПК України сторона позивача за зустрічним позовом наголошувала на тому, що ці договори не можуть бути взяті до уваги, але суд першої інстанції не погодився з таким. Між тим, ОСОБА_1 заперечує факт укладання додаткової угоди та договору від 01 січня 2009 року, погодження з ним їх істотних умов. За такого, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 478/777/17, представник ОСОБА_1 вважає, що зустрічний позов слід задовольнити частково, а саме - щодо скасування державної реєстрації додаткової угоди та договору. 
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Веселинівська                     машинно-технологічна станція»  просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
       Відзив мотивований тим, що, заявляючи вимогу про визнання недійним спірних правочинів, ОСОБА_1 повинен довести це належними доказами, а відсутність можливості проведення судової почеркознавчої експертизи через втрату оригіналів цих документів, не може вважатися обставиною, яка беззаперечно вказує на їх недійсність. Суд правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу регулярно отримував від ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» оренду плату, претензій не мав, не заперечував правомірність користування цим товариством спірних земельних ділянок. 
       Щодо форми додаткової угоди, представник позивача вказує, що частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена проста письмова форма договору оренди землі, і цих вимог сторони, укладаючи додаткову угоду дотримались.
       Позивачем за зустрічним позовом обраний неефективний спосіб захисту своїх прав, яким, на думку представника ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція», може бути вимога про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.   
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
       Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Рішення суду таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1  є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: площею 5.7159 га з кадастровим номером 4821782500:03:000:0449 та площею 5.3359 га з кадастровим номером 4821782500:03:000:0481, які розташовані на території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. Державна реєстрація права власності відповідача на земельні ділянки відбулася 17 вересня 2015 року та 05 липня 2018 року відповідно (том 1 а.с.9-11, 17-19).
01 грудня 1999 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ЗАТ «Веселинівська машинно-технологічна станція» (орендар), правонаступником якого є ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція», було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,72 га ріллі на десять років, тобто до 01 грудня 2009 року. Цей договір посвідчений державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори та зареєстрований Миколаївським сільським головою в книзі договорів оренди землі за № 14 від 27 грудня 1999 року (том 1, а.с. 4-5).
01 лютого 2009 року між ЗАТ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до даного договору, якою збільшено строк його дії до 21 року. Вказану угоду було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Веселинівському районі Миколаївської області, про що у державному реєстрі земель було вчинено запис від 01 грудня 2009 року № 1840/04-04 (том 1, а.с. 6). 
       01 січня 2009 року між ЗАТ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,34 га, яка належить останньому на праві приватної власності, строком на 12 років, який було зареєстровано у Веселинівському секторі Центр ДЗК, про що у державному реєстрі земель було зроблено запис від 25 грудня 2009 року № 040948001993 (том 1, а.с. 12-15).
       02 липня 2018 року ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Адіант» (орендар) уклали два окремих договори оренди земельних ділянок площею 5.7159 га з кадастровим номером 4821782500:03:000:0449 та площею 5.3359 га з кадастровим номером 4821782500:03:000:0481 строком на 10 років (том 1, а.с. 210-217). Відомості щодо іншого речового права – права оренди земельної ділянки ТОВ «Адіант» внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 липня 2018 року (том 1, а.с. 9-10, 17-18).
       ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція», посилаючись на те, що уклавши 02 липня 2018 року договори оренди земельних ділянок, які перебувають в оренді у товариства за раніше укладеними договорами, ОСОБА_1 діяв недобросовісно, що призвело до порушення прав товариства, вважає, що наявні підстави для визнання договорів оренди землі від 02 липня 2018 року недійсними. 
        ОСОБА_1 , звертаючись із зустрічним позовом, вказував на недійсність додаткової угоди до договору від 01 грудня 1999 року та договору оренди землі від 01 січня 2009 року, оскільки їх не підписував, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладання цих угод, а також на нікчемність додаткової угоди від 01 лютого 2009 року через недотримання нотаріальної форми угоди.
       Суд першої інстанції, вирішуючи справу, погодився з аргументами позивача за первісним позовом та відхилив зустрічний позов.
       На час укладання ОСОБА_1 та ЗАТ «Веселинівська машинно-технологічна станція» договору оренди землі від 01 грудня 1999 року правовідносини з оренди землі були врегульовані ЦК УРСР, Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 р. № 161-ХІV (далі - Закон № 161-ХІV), Земельним кодексом України в редакції Закону від 18 грудня 1990 року N 562-XII.
       Згідно із частинами 1, 2 статті 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Зокрема, цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
       Так, в силу статті 3 Закону № 161-ХІV в редакції, чинній на 01 грудня 1999 року, оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. 
       Згідно із статтею 12 Закону № 161-ХІV в тій же редакції договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. 
       Статтею 13 зазначеного закону було передбачено, що договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі та посвідчується 
нотаріально за її місцезнаходженням. 
       Згідно із статтями 16, 18 Закону № 161-ХІV в редакції, чинній на 01 грудня 1999 року, договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації.
       Уклавши 01 грудня 1999 року договір оренди землі, його сторони дотримались вимог закону щодо нотаріальної форми договору, провели державну реєстрацію цього договору та визначили, що договір діє до 01 грудня 2009 року.
       Відповідно до пункту 1 статті 26, Закону № 161-ХІV в редакції, чинній на 01 грудня 1999 року, закінчення терміну, на який було укладено договір є підставою для припинення договору оренди землі.
       У пункті 15 договору оренди землі встановлено, що у разі закінчення строку його дії договір оренди землі припиняється.
       Після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі продовження договору оренди на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін (стаття 27 Закону № 161-ХІV в редакції, чинній на 01 грудня 1999 року). 
       Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
       Таке положення закону було чинним на день укладання сторонами 01 лютого 2009 додаткової угоди до договору оренди від 01 грудня 1999 року, а тому додаткова угода підлягала нотаріальному посвідченню як і договір від 01 грудня 1999 року.
       Наслідком недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є нікчемність цього договору (частина 1 статті 220 ЦК України).
       Відповідно до положень частини 2 статті 215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України).
Враховуючи встановлення нікчемності додаткової угоди від 01 лютого 2009 року, положення цієї угоди, зокрема щодо зміни строку дії договору оренди землі від 01 грудня 1999 року з 10 років на 21 рік, не є умовою договору оренди землі, оскільки не узгоджена його сторонами у передбаченій законом формі, тому з урахуванням змісту договору та викладених норм права, останнім днем дії договору оренди землі від 01 грудня 1999 року є 01 грудня 2009 року, оскільки саме такий строк його дії погоджений сторонами.
Тому апеляційний суд погоджується з аргументи апеляційної скарги про нікчемність додаткової угоди від 01 лютого 2009 року та наслідками такої нікчемності, тоді як суд першої інстанції таких висновків всупереч наведеним положенням закону не зробив.
На 01 грудня 2009 року (день закінчення строку оренди за договором від 01 грудня 1999 року) та на 01 січня 2009 року (день укладання ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» та ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки площею 5,34 га) діяло наступне правове регулювання спірних правовідносин. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України. 
За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм   цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 2 Закону 161-ХІV у відповідній редакції, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону № 161-ХІV).
Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону № 161-ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону № 161-ХІV у вказаній редакції договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Передання в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина 2 статті 124 ЗК України у відповідній редакції).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина 1 статті 210 ЦК України).
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом (стаття 20 Закону України «Про оренду землі» у відповідній редакції).
В силу статті 18 Закону № 161-ХІV у тій же редакції договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Державна реєстрації договору оренди землі від 01 січня 2009 року відбулася 25 грудня 2009 року, отже він є чинним до 25 грудня 2021 року. 
Статтею 33 Закону № 161-ХІV в редакції, чинній на 01 грудня 2009 року, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.
Наданими позивачем за первісним позовом доказами – копіями видаткових касових ордерів, платіжних відомостей (том 1, а.с. 113-127) підтверджено, що протягом 2014-2018 років ОСОБА_1 отримував від ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» орендну плату, що свідчить про продовження користування останнім у цей період спірними земельними ділянками, що не спростовано ОСОБА_1 , тому з урахуванням вимог статті 33 Закону № 161- ХІV у вказаній редакції договір оренди землі від 01 грудня 1999 року не був припинений 01 грудня 2009 року, а був поновлений на той же строк, тобто був чинним до 01 грудня 2019 року. Факт безперервного користування позивачем за первісним позовом земельними ділянками, в тому числі на день розгляду справи судом, підтверджений представниками сторін в судовому засідання суду апеляційної інстанції.
За такого колегія суддів дійшла висновку, що договори оренди земельних ділянок з новим орендарем були укладені у 2018 році під час чинності первісних договорів оренди тих же земельних ділянок.
Апеляційний суд зауважує, що позивач звернувся з первісним позовом 27 березня 2019 року, та стверджував, що був обізнаний про укладення оскаржених договорів оренди у липні 2018 року, на підтвердження чого надав досліджені судами першої та апеляційної інстанцій витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 липня 2018 року (том 1, а. с. 9-10, 17-18).
Згідно частин 1-3 статті 33 Закону № 161-ХІV в редакції, яка була чинною на день закінчення строку дії договору оренди від 01 грудня 1999 року і є чинною на час вирішення справи судом, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.
До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.
За такого з метою продовження орендних відносин з ОСОБА_1 , ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» на новий строк мало вчинити передбачені статтею 33 Закону № 161-ХІV дії: щодо договору оренди землі від 01 грудня 1999 року - не пізніше 01 листопада 2019 року, а щодо договору оренди землі від 01 січня 2009 року - такі мають бути вчинені не пізніше 27 листопада 2021 року. 
Між тим, позивачем за первісним позовом не надано будь-яких доказів направлення ОСОБА_1 листа-повідомлення про укладання договору оренди землі від 01 грудня 1999 року на новий строк.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац 4 частини 2 статті 24 Закону України «Про оренду землі»); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц).
Переглядаючи справу, колегія суддів враховує наступне. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 15 ЦК України).
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40)).
В пунктах 46.1-46.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 зазначено, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).
Якщо особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) за законодавством, що було чинним до 1 січня 2013 року, після настання цієї дати не зареєструвала її право в у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди може порушити відповідне право первинного орендаря у разі, коли на підставі наступного договору оренди відповідна земельна ділянка передана у користування наступному орендареві, а право останнього - зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація унеможливлює внесення запису до вказаного реєстру про право оренди тієї ж ділянки первинним орендарем.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У такому випадку суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, означену можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. В іншому випадку в позові слід відмовити.
Хоч станом на момент звернення з позовом до суду – 27 березня 2019 року договір оренди землі від 01 грудня 1999 року ще був чинними до 01 грудня 2019 року, але позивач за первісним позовом не реалізував і у передбачений ними строк вже не може реалізувати його переважне право на продовження строку його дії, оскільки цей строк сплив до ухвалення рішення судом першої інстанції, а право користування орендованою земельною ділянкою припинилося. Тому необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» в частині визнання недійсним договору оренди землі від 02 липня 2018 року про оренду земельної ділянки площею 5,7159 га через те, що відповідачі своїми діями з укладення оскаржених договорів оренди порушили його права.
В той же час суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про недійсність договору оренди землі від 02 липня 2018 року щодо земельної ділянки площею 5,3359 га, оскільки з огляду на строк дії договору оренди на цю ж земельну ділянку первинного орендаря (27 грудня 2021 року) ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція» ще не вичерпала можливість скористатися положеннями статті 33 Закону № 161-ХІV стосовно укладання договору на новий строк. Тому у цьому випадку укладання договору оренди з новим орендарем порушило права позивача за первісним позовом, що є підставою для визнання наступного договору оренди землі недійсним.
Щодо вирішення зустрічного позову, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним.
Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункти 7.5-7.13), порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною 1 статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).
За частиною1 статті 14  Закону № 161-ХІV (тут і далі у редакції, чинній на дату укладання додаткової угоди та договору від 01 грудня 2009 року) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина 2 цієї ж статті).
У пунктах 7.17-7.23 зазначеної постанови Великої Палати Верховний Суд вказав, що у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
У справі, що розглядається, позивач за зустрічним позовом звернувся з вимогою про визнання недійсними додаткової угоди до договору оренди та договору оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно намагається діяти як законний користувач земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. На підтвердження викладених підстав позову, ОСОБА_1 просив про призначення судом почеркознавчої експертизи. 
Суд першої інстанції достеменно не встановив обставини справи щодо підписання (не підписання) позивачем спірних договорів, судова почеркознавча експертиза у справі не призначалась, оригінали цих договорів, а також порівняльні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 сторонами не представлялись.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам 2, 3 статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові (пункт 7.26) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи підстави зустрічного позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача щодо правомірності укладання орендодавцем нових договорів оренди з іншим орендарем, знаходження спірних земельних у фактичному користуванні первісного орендаря, як вважає ОСОБА_1 , без установлених законом підстав, зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт7.27).   
Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову через обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, про що заявляв представник ТОВ «Веселинівська машинно-технологічна станція», позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.
Колегія суддів з огляду на підстави заявлених ОСОБА_1 позовних вимог вважає також, що відсутні підстави скасування державної реєстрації оспорюваних ним правочинів.
Так, підстави та порядок державної реєстрації договорів оренди землі був врегулюваний Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 1998 року N 2073, який втратив чинність на підставі постановою Кабінетом Міністрів України від 20 липня 2011 року № 791 (далі – Порядок).
Пунктами 2-4 цього порядку передбачено, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів. 
ОСОБА_2 заявлялись в суді та були підтримані, зокрема в уточненій зустрічній позовній заяві, позовні вимоги про недійсність додаткової угоди до договору оренди землі та договору про оренду землі з підстав відсутності його волевиявлення на їх укладання, оскільки позивач наполягав на тому, що не підписував ці угоди. Як наслідок недійсності оспорюваних ним угод, ОСОБА_1 просив скасувати їх державну реєстрацію, тобто остання вимога була похідною від вимог щодо недійсності угод. Однак, судом відмовлено у визнанні угод недійсними, отже відсутні підстави для задоволення похідної позовної вимоги.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що є підстави для задоволення вимог про скасування державної реєстрації договорів без задоволення позовних вимог про їх недійсність з посиланням на відсутність у справі доказів підписання ОСОБА_1 цих договорів, не заслуговують на увагу з урахуванням положень частини 1 статті 13 ЦПК України, оскільки з таких підстав вимоги в суді не заявлялись.
Крім того, сам по собі факт державної реєстрації договору оренди земельної ділянки не породжує і не припиняє правовідносини сторін, а можливість скасування його державної реєстрації, а також наслідки такого не передбачена ні Порядком, ні іншими нормативними актами.
За такого рішення суду в частині визнання договору оренди землі від 02 липня 2018 року щодо земельної ділянки площею 5,7159 га як постановлене з порушенням вимог матеріального та процесуального права в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині суд першої інстанції правильно вирішив спір, тому відсутні підстави для скасування рішення суду в цілому. 
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).         
Як визначено у статті 133 ЦПК України, судовий збір відноситься до судових витрат.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).
Таким законом є Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).
Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку із частковим задоволенням первісного позову судовий збір слід стягнути з відповідачів наступним чином.
Позивачем при зверненні з позовною заявою сплачено 3842 грн. судового збору за дві вимоги немайнового характеру (том 1, а.с. 1). 
З урахуванням часткового задоволення позову (задоволена одна позовна вимога) позивач має право на компенсацію відповідної частини (1/2 частини) судового збору 1921 грн. (по 960 грн. 50 коп. кожним відповідачем).
Також слід розподілити судовий збір, сплачений відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) за подання апеляційної скарги, стягнувши на його користь частину сплаченого судового збору за відмову у задоволенні частини первісних позовних вимог, що становить 2881 грн. 50 коп. 
Витрати учасників справи на професійну правничу допомогу також віднесені до судових витрат (частина 3 статті 133 ЦПК України), які в силу частини 2 статті 141 ЦПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову. 
Відповідно до частин 2-5 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3)обсягом наданих адвокатом послуг; 4)ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В суді першої інстанції позивачем заявлені вимоги про 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, яка надавалась адвокатом Норочевським О.О.
Так, одночасно із позовною заявою позивачем були надані попередній розрахунок суми судових витрат (том 1, а.с. 45-46), договір про надання правової допомоги від 18 січня 2019 року (том 1, а.с. 30-32), копії квитанцій (том 1, а.с. 47-50). 
Апеляційний суд враховує наступне: розмір витрат, який просить стягнути на свою користь позивач підтверджується належними доказами; такий розмір витрат є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для позивача. Крім того від відповідачів не надходило клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, через їх неспівмірність.
       Тому у зв`язку із частковим задоволенням позову витрати позивача на професійну правничу допомогу компенсуються пропорційно задоволеній частці позовних вимог, а саме - позивач має право на компенсацію відповідачами витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. (по 1500 грн. кожним).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів        

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Маняка Андрія Володимировича задовольнити частково.
Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2020 року скасувати в частині визнання недійсним договору оренди землі від 02 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адіант», номер запису про інше речове право 26950171, щодо земельної ділянки площею 5,7159 га, кадастровий номер 4821782500:03:000:0449.
В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція» до  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Виконавчий комітет Вознесенської міської ради, про визнання недійсним договору оренди землі від 02 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адіант», номер запису про інше речове право 26950171, щодо земельної ділянки площею 5,7159 га, кадастровий номер 4821782500:03:000:0449, відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант», ЄДРПОУ 30951181, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція», ЄДРПОУ 25379682, по 960 грн. 50 коп. судового збору та по 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу з кожного.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська машинно-технологічна станція», ЄДРПОУ 25379682, на користь ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 2881 грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
       
Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 
Ж.М. Яворська
_________________________________________________
Повний текст постанови складений 27 січня 2021 року