Справа № 306/844/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

         01 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В. 
суддів: Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Міца О.-Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 26 листопада 2020 року про закриття провадження у справі, постановлену головуючою суддею Ганчак Л.Ф., за позовом ОСОБА_1 до Неліпинської сільської ради Свалявського району, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору є: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність сільської ради та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У липні 2020 ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Неліпинської сільської ради Свалявського району, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору є: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність сільської ради та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 26.11.2020 закрито провадження у вказаній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про закриття провадження в справі з підстав непідсудності справи. Вказує, що між сторонами існує невирішений спір про визначення меж земельної ділянки, щодо якої вона просить Неліпинську сільську раду Свалявського району виконати дії по приватизації. А тому, звернення до суду з позовом обумовлено виникненням спору приватноправового характеру. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Вважає, що спір, який виник між сторонам слід вирішувати саме за правилами цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явила позов до Неліпинської сільської ради Свалявського району в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Неліпинської сільської ради Свалявського району щодо не оформлення їй безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1573 га, що розташована в АДРЕСА_1 за цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що перебуває у її фактичному користуванні;
- зобов`язати Неліпинську сільську раду Свалявського району вжити заходів по оформленню приватизації земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 , на якій знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належний ОСОБА_1 , шляхом затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1573 га без погодження із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 , в тому числі реєстрації речового права на земельну ділянку площею 0,1573 га.

Закриваючи провадження у вказаній справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний спір потрібно розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З вказаним висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 24).

25.06.2020 позивачем виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (виконавець фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17-36).

Складовою частиною цієї технічної документації є акт встановлення та погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, який підписується суміжними землекористувачами, однак такий не підписаний ОСОБА_2 , як суміжним землекористувачем (а.с. 30).

ОСОБА_1 зверталася до Неліпинської сільської ради Свалявського району із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі їй у власність земельну ділянку, однак, їй було повідомлено, що у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 , як суміжного землекористувача погодити межі, рекомендовано позивачу звернутися до суду для вирішити спірних питань. 

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною нормою та статтями 118, 122 ЗК України.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватись з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 911/4111/16 (провадження N 12-69гс18).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Спір у справі, що розглядається, виник щодо законності розпорядчих дій (бездіяльності) відповідача, що ґрунтуються на встановлені фактів, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення яких не можуть бути розв`язані питання, пов`язані з передачею ОСОБА_1 землі у власність.

З огляду на суть і характер спірних правовідносин, підстави та предмет позову, з урахуванням того, що вказаний спір стосується права власності на земельну ділянку, а тому такий спір не є публічно-правовим та відповідно не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не визначив характер спору, суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо неналежності спору до юрисдикції загального суду, а тому наведені висновки суду про те, що цей спір має розглядатися саме в порядку адміністративного судочинства є безпідставними.

Відтак, враховуючи вимоги пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги наведене та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 379, 381-384, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 26 листопада 2020 року про закриття провадження у справі, скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: