ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 березня 2021 року           справа №200/6066/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В.., Міронової Г.М., Сіваченка І.В., за участю секретаря судового засідання – Харечко О.П., представника відповідача – Сенникова А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 200/6066/20-а (головуючий суддя І інстанції – Чекменьов Г.А.), складене у повному обсязі 30 листопада 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про: 
-          визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 22 березня 2018 року № 0010714710 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб (18010900) з нарахованим штрафом у розмірі 20 % на суму 7 119,57 грн.;
-          визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 22 березня 2018 року № 0010684710 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб (18010900) з нарахованим штрафом у розмірі 10 % на суму 1 986,46 грн.;
-          визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 23 березня 2018 року № 0016575533 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб (18010900) з нарахованим штрафом у розмірі 10 % на суму 1 728,60 грн.;
-          визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ш» від 23 березня 2018 року № 0016615533 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб (18010900) з нарахованим штрафом у розмірі 20 % на суму 11 643,83 грн. (а.с. 1-11 т. 1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року позовні вимоги задоволені. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області форма «Ш» від 22 березня 2018 року №0010714710 та від 22 березня 2018 року №0010684710. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення форма «Ш» Головного управління ДПС у Донецькій області від 23 березня 2020 року №0016575533 та від 23 березня 2020 року №0016615533  (а.с. 93-96 т. 2).
Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДПС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач порушив терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання по земельному податку, відтак спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними.
Вважає, що судом не враховано, що позивачем не подавались уточнюючі декларації за спірний період, відтак нарахування штрафних санкцій за  вимогами Податкового Кодексу України є правомірними (а.с. 100-108 т.2).
Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просив суд її задовольнити та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований як фізична особа - підприємець з 10 серпня 1998 року за №22770170000001559, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відповідні записи, знаходився на обліку як платник єдиного соціального внеску в Слов`янській ОДПІ (місто Слов`янськ) Головного управління ДПС у Донецькій області (а.с.12-13 т.1).
Місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та Слов`янською міською радою укладений Договір оренди землі, зареєстрований у Державному підприємстві «Донецька регіональна філія «Центр державного земельного кадастру» від 07 грудня 2009 року №040917200309 (із змінами). Відповідно до умов договору позивачу передана в оренду земельна ділянка площею 0,2446 га комерційного використання, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1414100000:01:004:0302.
На момент укладення договору відповідно до пункту 9 річна орендна плата складала 18275,63 грн., яка на підставі пункту 11 Договору вноситься щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати на р/р НОМЕР_2 код платежу 13050500 не пізніше 30 числа, наступного за звітним місяцем (а.с. 49-55 т.1).
Позивачем подані податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності):
20 лютого 2014 року у розмірі 1804,46 грн. (а.с. 66-68 т. 1);
18 лютого 2015 року у розмірі 2253,81 грн. (а.с. 74-76 т. 1); 
27 січня 2016 року у розмірі 3 463,18 грн. (41 558,11 грн. : 12) (а.с. 78-80 т.1);
09 лютого 2017 року у розмірі 3 676,23 грн. (44 114.78 грн. : 12) (а.с. 81-83 т. 1);
25 січня 2018 року у розмірі 3 676,23 грн. (44 114,78 грн. : 12) (а.с. 84-86 т.1);
17 січня 2019 року у розмірі 3 676,23 грн. (44 114,78 грн. : 12) (а.с. 88-90т. 1);
28 січня  2020 року у розмірі 3 676,23 грн. (44 114,78 грн. : 12) (а.с. 92-94 т.1)
Про сплату орендної плати свідчать надані позивачем копії квитанцій (а.с. 96-143 т.1).
22 березня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області винесені податкові повідомлення-рішення форми «III» за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за період з червня 2014 року по 2018 рік:
№0010714710 з нарахованим штрафом у розмірі 20% на суму 7119,57 грн. (а.с. 34 т. 1) 
№0010684710 з нарахованим штрафом у розмірі 10% на суму 1986,46 грн.  (а.с. 37 т. 1)
27 березня 2020 року на підставі Акту №401/05-99-55-33/ НОМЕР_1 від 23 березня 2020 року (а.с. 14-15 т.1) про перевірку дотримання граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за землю за період з 2017-2020 роки, якою встановлено порушення термінів сплати узгоджених сум грошових зобов`язань, Головним управлінням ДПС у Донецькій області винесені податкові повідомлення-рішення від 23.03.2020 року форми «Ш»:
№0016575533 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб з нарахованим штрафом у розмірі 10% на суму 1728,60 грн. (а.с. 40 т. 1);
№0016615533 за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб з нарахованим штрафом у розмірі 20% на суму 11643,83 грн.  (а.с. 46 т. 1).
Спірним питання даної справи є правомірність прийняття відповідачем вищевказаних  податкових повідомлень-рішень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року позивач був звільнений від її сплати на підставі статті 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», натомість він сплачував орендну плату і за цей період, однак з порушенням встановлених договором строків у зв`язку з проведення антитерористичної операції на території м. Слов`янська та неможливістю здійснення господарської діяльності. Зважаючи на це, нарахування штрафних санкцій за період порушення строків з квітня 2014 року по лютий 2015 року є незаконним.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що списання коштів, починаючи з 18 червня 2018 року відповідно до ППР 2018 року, було здійснено за рахунок орендної плати за землю, яку позивач сплачував своєчасно, що є незаконним.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті вимог, з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VІІ (надалі - Закон № 1669-VII).
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. 
Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Нормою пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Відповідно до статті 59.1 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу. При цьому, відповідно до п.  59.1  ст.  59 Податкового кодексу України,  порядок надіслання платникові податків податкової вимоги є тотожним порядку надіслання податкового повідомлення-рішення. У свою чергу, відповідно до пункту  58.3  статті  58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.
Для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення було прийнято Закон України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” (далі – Закон № 1669-VII).
Відповідно до статті 6 Закону № 1669-VII в редакції, чинній до 08 червня 2016 року, суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.
Згідно з ч. 3 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування від 17 травня 2016 року № 1365-VIII тексти статей 6 та 7 Закону України № 1669 викладено в наступній редакції: "Звільнити суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону";"Скасувати суб`єктам господарювання орендну плату за користування державним та комунальним майном, розташованим в населених пунктах, згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону".    
Закон України від 17 травня 2016 року № 1365-VIII    набрав чинності 8 червня 2016 року.
Статтею 6 Закону № 1669-VII в редакції чинній до 08 червня 2016 року передбачалося  звільнення суб`єктів господарювання які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.
На підставі наведеного позивач в період з 14 квітня  2014  року по 07 червня 2016 року включно був звільнений від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, показник його зобов`язань за цей період є нульовим. 
З акту перевірки випливає, що ГУ ДПС застосувало штрафні санкції за несвоєчасну сплату земельного податку за 2017- 2018 роки, тобто у період, коли позивача не було звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення по суті вимог (про скасування податкових повідомлень-рішень) є правомірним, з огляду на наступне.
Як вже зазначалось, спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафних санкцій за затримку сплати грошових зобов`язань з земельного податку з юридичних осіб та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.
Сплата позивачем грошових зобов`язань з 2014 року підтверджується платіжними дорученнями, відтак, позивач своєчасно сплачував самостійно визначені грошової зобов`язання з податку на землю, відтак, підстав для нарахування штрафних санкцій та пені у податкового органу не було.
Наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями представника відповідача, підтверджено, що сплатою платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання (відповідно до платіжних доручень) відповідач вносив зміни до інтегрованої картки позивача, у тому числі/шляхом врахування від`ємного значення податкового зобов`язання за один звітний період як погашення грошового зобов`язання за інший звітний період із одночасним нараховуванням штрафних санкцій на підставі пункту 126.1. статті 126 Податкового кодексу України.
За положеннями пункту 35.1. статті 35 Податкового кодексу України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України; крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Статтею 87 Податкового кодексу України  визначено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів (абз. 1 п. 87.1. ст. 87 Кодексу). 
Відповідно до 87.9. ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Обґрунтовуючи правомірність списання коштів на підставі повідомлень-рішень 2018року, якими були нараховані штрафні санкції за несвоєчасну сплату орендної плати, відповідач посилається на пункт 87.9. статті 87 ПК України, відповідно до якого у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Черговість погашення заборгованості визначена пунктом 131.2 статті 131 ПК України, згідно з яким при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.
Отже, списання коштів, починаючи з 18 червня 2018 року відповідно до ППР 2018 року було здійснено за рахунок орендної плати за землю, яку позивач сплачував своєчасно.          Відтак, відповідачем не доведено існування у позивача податкового боргу станом на червень 2016 року, а тому  зарахування коштів, які були позивачем спрямовані на поточні платежі з оренди землі на наступні періоди, на погашення боргу та пені за минулі роки, коли позивач звільнявся від оплати за користування землею, є неправомірними. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2  ст. 77 КАС України  передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ч. ч. 1-3  ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Апелянтом не наведено та не доведено в суді неправомірність прийняття судом першої інстанції рішення, він не наводить обґрунтованих доказів, а лише послався на законодавчі акти,  вважаючи, що пеня була нарахована правомірно та кошти позивача  були направлені на її погашення з дотриманням п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України.
При таких обставинах, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що не відповідають критеріям правомірності, які ставляться до рішення суб`єктів владних повноважень нормами Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 200/6066/20-а – залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 200/6066/20-а – залишити без змін.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошені в судовому засіданні 15 березня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 березня 2021 року.

Судді                                                                                            А.В. Гайдар
                                                                                                  Г.М. Міронова 
                                                                                                     І.В. Сіваченко