УХВАЛА
 
03 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-7348/11
провадження № 61-14162св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз»,
особа, яка подала апеляційну скаргу,- ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Слободянюк С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз») про визнання права власності на об`єкт інвестування, в якому просив визнати за ним право власності на об`єкт інвестування: нежитлові приміщення№ 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,0 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85,21 кв. м, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
 
Мотивуючи позов, посилався на те, що між сторонами у справі укладено Інвестиційний Контракт № НИ-0895 про інвестування у нежитлове будівництво від 12 листопада 2007 року, згідно з яким ТОВ «Стиль-Блюз» зобов`язалось побудувати нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,00 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85, 21 кв. м на 23 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а він - сплатити ТОВ «Стиль-Блюз» кошти у розмірі 448 750,00 грн.
 
Він виконав умови договору, сплативши обумовлену суму коштів. ТОВ «Стиль-Блюз» на виконання вимог інвестиційного контракту побудувало та ввело 
в експлуатацію житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , 
в якому знаходиться об`єкт інвестування, проте не підписує та не надає акт прийомки-передачі нежитлових приміщень, що порушує його права як інвестора на отримання права власності на вказані нежитлові приміщення.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт інвестування - нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв. м, № 305 площею 102,00 кв. м, № 306 площею 80,56 кв. м, № 307 площею 85,21 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач виконав умови інвестиційного контракту, перерахувавши відповідачеві 448 750,00 грн, проте останній після введення багатоквартирного будинку в експлуатацію нежитлові приміщення ОСОБА_1 не передав, чим порушив умови контракту, норми Закону України «Про інвестиційну діяльність» і Цивільний кодекс України (далі - ЦК України).
 
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року задоволено заяву ОСОБА_1 . Доповнено рішення цього ж суду 
від 22 листопада 20101 року та визнано за ОСОБА_1 право власності 
на об`єкт інвестування: нежитлові приміщення на 
АДРЕСА_1 , а саме нежитлові приміщення літ. «А» № 304 площею 226,6 кв. м; 
літ. «А» № 305 площею 123,5 кв. м; літ. «А» № 306 площею 103,1 кв. м; 
літ. «А» № 307 площею 106,3 кв. м.
 
Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка не була стороною у справі № 2-7348/11, проте вважала, що ухваленими судом першої інстанції рішеннями порушено її права як співвласника нежитлових приміщень 
у будинку шляхом припинення права спільної власності власників житлових приміщень багатоквартирного будинку за адресою: 
  АДРЕСА_1 , на приміщення загального користування, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та додаткове рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що ці рішення ухвалені 
з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки 
не відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Святошинського районного суду 
м. Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення цього ж суду 
від 13 грудня 2012 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не набув права власності на спірні нежитлові приміщення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що право власності на спірні нежитлові приміщення у позивача не виникло, позивач на підставі інвестиційного договору отримав лише право на набуття права власності 
в майбутньому, а не саме право власності на нерухоме майно. Суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з того, що право власності 
на спірні нежитлові приміщення у позивача не виникло, оскільки він на підставі інвестиційного договору отримав лише право на набуття права власності 
в майбутньому, а не саме право власності на нерухоме майно, тому вважав, 
що оскаржуваним рішенням порушено право спільної власності ОСОБА_2 , яка не була стороною у справі, на приміщення загального користування.
 
Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 2-7348/11, провадження № 61-3296зпв18, відмовлено в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року у зв`язку з не підтвердженням обставин для перегляду судового рішення та безпідставністю доводів про невідповідність цієї ухвали правовим висновкам Верховного Суду України.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду м. Києва 
від 28 листопада 2016 року й залишити в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року.
 
ОСОБА_3 вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу 
від 25 листопада 2016 року він набув права власності на нежитлове приміщення № 307 за адресою:   АДРЕСА_1 , однак апеляційний суд, розглянувши справу за його відсутності, не визначившись із колом осіб, які приймають участь у справі, та не залучивши його, вирішив питання про його права та інтереси.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 також посилається на те, що Апеляційний суд м. Києва, ухвалюючи рішення від 28 листопада 2016 року, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права усупереч застосування норми права у подібних правовідносинах, що були викладені в постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року 
у справі № 454/1558/17-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц 
та від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У відзиві на касаційну скаргу адвокат Рогожук С. Л., діючи в інтересах 
ОСОБА_2 , посилається на те, що доводи касаційної скарги є надуманими, зокрема, надуманими є доводи про те, що ОСОБА_3 дізнався про існування оскаржуваного рішення апеляційного суду у вересні 2020 року, після отримання повістки про виклик на судовий розгляд справи № 759/141/18, адже вказана справа розглядається судом першої інстанції з 12 лютого 2018 року та саме 
з цього часу ОСОБА_4 дев`ять разів отримував відповідні виклики, проте через зловживання процесуальними правами не цікавився станом розгляду справи.
 
Заперечуючи щодо суті касаційної скарги, ОСОБА_5 вказує, що ОСОБА_4 був достовірно обізнаний про існування судового спору щодо належності майна, яке він придбавав. Згідно з даними Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, договір купівлі-продажу укладено 
та право власності зареєстровано у нічний час за три дні до ухвалення судового рішення, яке оскаржується у цьому касаційному провадженні. При цьому продавець ОСОБА_1 не повідомив апеляційний суд про зміну власника приміщень, щодо яких існує судовий спір.
 
Обґрунтовуючи правомочність ОСОБА_2 на оскарження рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на приміщення літ. «А» № 304 площею 
226,6 кв. м; літ. «А» № 305 площею 123,5 кв. м; літ. «А» № 306 площею 103,1 кв. м; літ. «А» № 307 площею 106,3 кв. м, її представник звертається увага на те, 
що вказані приміщення є саме допоміжними, що підтверджено матеріалами копій поверхових планів та планом технічного поверху будинку. Вказані приміщення складаються зі сходових клітин, трьох коридорів, трьох технічних приміщень та одного підсобного приміщення. До того ж, відповідно до акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 03 грудня 2007 року, групи нежитлових приміщень, 
на які суд визнав право власності за ОСОБА_1 , не існує. Надбудовані ОСОБА_1 приміщення 23 поверху будинку здійснені ним шляхом самовільної надбудови та реконструкції допоміжних приміщень, що перебувають у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку. 
 
У січні 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Мельничук І. В., надіслала до Верховного Суду відповідь на відзив, в якій просить касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду м. Києва 
від 28 листопада 2016 року, відкрито касаційне провадження у справі, матеріали справи витребувано зі Святошинського районного суду м. Києва.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.
 
Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
Тому колегія суддів вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі 
у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи 
та з урахуванням змісту судового рішення. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі 
№ 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19, не знайшовши підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року № 6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року 
№ 6-1099цс17.
 
Разом з тим, колегія суддів, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , вважає, що судовим рішенням апеляційної інстанції не вирішено питання про його права, свободи, інтереси або обов`язки 
з огляду на те, що рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права 
чи обов`язки інших осіб. 
 
Оскільки оскаржуваним судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ТОВ «Стиль-Блюз» про визнання права власності на об`єкт інвестування, а питання щодо права власності ОСОБА_3 на частину спірного нежитлового приміщення не вирішувалось, за результатами розгляду справи нерухоме майно не вибуло з володіння та користування останнього й на підставі такого рішення неможливо внести зміни щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності, у суду касаційної інстанції немає підстав вважати, 
що Апеляційним судом м. Києва вирішено питання про права ОСОБА_3 .
 
Отже, судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій справі не вирішує питання про права та обов`язки особи, яка подала касаційну скаргу - 
ОСОБА_3 . 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси 
та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Ураховуючи те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 
2016 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, касаційне провадження за його касаційною скаргою підлягає закриттю.
 
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року закрити.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	М. Є. Червинська