ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3067/21 Справа № 199/8289/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 21 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, -
В С Т А Н О В И Л А : 

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. про визнання договору дарування недійсним.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 .. Спадкоємцями першої черги після його смерті в рівних частках є діти померлого: син ОСОБА_2 і донька ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 . До Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася, та приховувала від позивача факт укладання договору дарування будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 від 15 лютого 2010 року. 
Про існування вказаного договору дарування позивач дізнався від державного нотаріуса Шугаєвої Н.С., яка винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом на будинок з посиланням на те, що реєстрація права власності на домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою. Позивач вважає, що відповідачка ввела в оману, уклавши з батьком договір дарування спадкового будинку, будучи обізнаною про те, що батько за станом свого психічного здоров`я не може відповідати за свої дії і керувати ними. Сам батько не пам`ятав де зберігаються документи на будинок, нічого ОСОБА_2 не казав про відчуження будинку, хоча позивач у нього запитував про місце знаходження документів на будинок, які потрібні були для оформлення субсидії; батько нічого відповісти не міг. За життя батько був важко хворою людиною, потребував стороннього догляду, він був визнаний інвалідом другої групи. Сторонній догляд за батьком здійснював позивач особисто. З 1980 року батько перебував на диспансерному обліку у лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» ДОР з діагнозом «Шизофренія». Стан психічного здоров`я ОСОБА_3 значно погіршився після інсульту у грудні 2006 року, у зв`язку із чим він проходив стаціонарне лікування в КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова», виписаний 03 січня 2007 року. ОСОБА_3 був встановлений діагноз: «Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в ВББ, обумовленою гепертоничною хворобою 3 ступеня і атеросклерозом МАГ на фоні остеохондроза шийного відділу хребта». В подальшому батько продовжував лікуватися у лікарської установі. За своїм станом здоров`я батько іноді не впізнавав людей, не пам`ятав події своєї життєвої діяльності, у нього виникали нав`язливі ідеї з наступним проявом підозрілості, боязні переслідування та депресії, раптової зміни настрою (емоції) впродовж короткого періоду часу. Зокрема, батько викликав робітників поліції з повідомленням про злочин щодо нього двома чоловіками. Робітники поліції зі зброєю (двоє осіб) прибули до будинку. Батько завів їх у будинок, показуючи у дзеркало «Тремо», він (батько), впізнав двох робітників поліції, які стояли у нього за спиною зі зброєю, як осіб, що на нього напали та пограбували. Позивач вимушений був вибачатися й написав заяву, що не маю ні до кого претензій.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування від 15 лютого 2010 року, поновити строк позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду, скасувати рішення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 15 лютого 2010 року, визнати за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 ..
До початку розгляду судом справи по суті позивач подав суду письмову заяву про залишення без розгляду позову в частині вимоги про визнання права власності, та письмову заяву про те, що позивач не наполягає на позовних вимогах про скасування державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .. Позовні вимоги в частині визнання права власності залишено без розгляду.
Рішення суду мотивоване тим, що перебіг захворювання померлого та прогресуючий характер хвороб (негативна динаміка психічного стану), а також встановлений судом факт абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення правочину – договору дарування (15 лютого 2010 року) розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, поведінка відповідача не має ознак добросовісності, відтак, дії відповідача не можуть бути визнані такими, що вчинені із дотриманням загальних засад цивільного законодавства. Встановивши, що ОСОБА_3 на період укладання договору дарування страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія», дані психічні розлади позбавляли ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 15 лютого 2010 року, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що про укладення оспорюваного договору дарування достовірно було відомо всім членам родини. Апелянт зазначає, що при посвідченні договору нотаріус впевнилася у дієздатності батька, роз`яснила йому наслідки укладення вказаного правочину. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не було надано жодного доказу, що батько потребував стороннього догляду, був неспроможним розуміти значення своїх дій. Також апелянт зазначає, що батько дійсно перебував на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом “шизофренія”, однак ця хвороба ніяким чином не проявлялася у побуті. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення скасувати, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 ..
Позивач та відповідач є сином та дочкою ОСОБА_3 ..
Відповідно до довідки МСЕ №050995 за результатами огляду 17 січня 1994 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останньому Психіатричною МСЕК №4 безстроково встановлена друга група інвалідності.
Згідно з довідкою КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» Дніпропетровської обласної ради від 24 жовтня 2016 року №11/402 ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря – психіатра з 1980 року з діагнозом «шизофренія», знятий з обліку у зв`язку зі смертю у 2016 року.
Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 29 жовтня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , проведена за іншою особою.
Відповідно до листа від 28 серпня 2017 року Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за вих. №3425/01-16 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі заяви про прийняття спадщини №871 від 13 квітня 2016 року від імені гр. ОСОБА_2 було відкрито спадкову справу №337/2016. Будь-яких інших заяв до зазначеної спадкової справи не долучалося.
Відповідно до медичного висновку від 23 березня 1987 року психоневрологічного диспансеру, ОСОБА_3 за станом здоров`я не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами сім`ї, у тому числі в ізольованій квартирі, та має право на першочергове надання житлового приміщення на нижніх поверхах або у будинку з ліфтом.
Встановлено, що 15 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
15 березня 2010 року право власності на вказане вище нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 у КП «ДМБТІ».
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №15 від 02 серпня 2018 року визначити психічний стан і вирішити питання щодо ОСОБА_3 на період складання договору дарування від 15 лютого 2010 року неможливо у зв`язку з відсутністю в матеріалах цивільної справи та медичній документації будь-яких відомостей про його психічний стан на той період часу.
Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 07 липня 2020 року, який складений судовими експертами Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України Єпік Володимир Карпович на період укладання договору дарування 15 лютого 2010 року страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія» (F20.9 за МКХ-10), та під час укладання договору дарування не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Положення ст. 225 ЦК України, виходячи зі змісту наведеної вище правової норми, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
З оспорюваного договору дарування від 15 лютого 2010 року вбачається, що Дарувальник перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами. 
При цьому, посвідчуючи вказаний договір, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність. 
Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним.
Сам по собі факт наявності у дарувальника психічної хвороби не є абсолютним та достатнім доказом його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування.
При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 07 липня 2020 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 на період укладання договору дарування 15 лютого 2010 року страждав на хронічне психічне захворювання «Шизофренія» та під час укладання договору дарування не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки іншим висновком судово-психіатричного експерта №15 від 02 серпня 2018 року визначити психічний стан і вирішити питання щодо ОСОБА_3 на період складання договору дарування від 15 лютого 2010 року неможливо.
Більш того, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися тільки висновок експертизи, при цьому вказане захворювання у спадкодавця було за життя, проте інвалідом він був лише 2 групи, а тому доказів того, що ОСОБА_3 під час 
укладення договору дарування був абсолютно неспроможним матеріали справи не містять та позивачем також надано не було.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. 
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..
Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року — скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним — відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко