ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 р.	Справа № 818/2883/14	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року (ухвалене суддею Соколовим В.М.) по справі № 818/2883/14 за позовом           ОСОБА_1  
          до          Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області                  
          про зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним  позовом до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області, в якому просив: зобов`язати відповідача надати йому щорічні відпустки за час вимушеного прогулу з 25.12.2007  р. по 05.06.2014 р.,  згідно  заяви позивача від 04.08.2014 р. та внести зміни до наказу про надання відпустки від 29.09.2014 р. № 82, а саме вказати, що відпустка надається за період роботи з 25.12.2007 р. по 24.12.2008 р.
Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2014 р. позов задоволено. 
Постановою Харківського  апеляційного адміністративного суду від 13.01.2015 р. скасовано   вказану постанову та  відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. 
Постановою Верховного Суду від 14.01.2018 р. скасовано постанову Харківського  апеляційного адміністративного суду  від 13.01.2015 р.  та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 р. позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 р. та прийняти нове, яким в задоволенні   позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, вимог: Закону України “Про державну службу», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки  позивач використав своє право на  відпустку  та отримав  допомогу  на оздоровлення за іншим місцем роботи, у зв`язку з  чим  він не має  права  на отримання щорічних відпусток  в установі де його поновлено   на роботі. 
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2018 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 р.  у вказаній  справі. 
Постановою Верховного Суду  від 28.05.2020 р. скасовано ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.08.2018 р.  та справу № 818/2883/14 направлено до Другого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 р. замінено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області його  правонаступником Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях.
Позивач   подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
У судове засідання учасники справи своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомленні своєчасно та належним чином, позивач просив проводити розгляд справи за його  відсутністю. 
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги  не підлягають  задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.09.2012 р. задоволено  позов ОСОБА_1 до Фонду Державного майна України, Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області, а саме, поновлено  позивача на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області;  зобов`язано відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.12.2007 р. по 03.09.2012 р. в розмірі 220615,85 грн.
На виконання вищевказаної постанови  суду наказом Фонду державного майна України № 67-р від 30.05.2014 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області  з 25.12.2007 р. 
Згідно із наказом Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області з особового складу № 68-к від 05.06.2014 р., позивач приступив  до виконання обов`язків заступника начальника регіонального відділення 05.06.2014 р. 
04.08.2014 року позивач звернувся із заявою до начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області  про надання щорічної відпустки, починаючи з 2008 року, або надання щорічної відпустки за 2013 рік, а за інші роки виплатити компенсацію.
29.09.2014 р. позивач звернувся до начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України у Сумській області зі службовою запискою, в якій просив  надати йому відпустку  за час звільнення, починаючи з 2008 р. по теперішній час.
За результатами розгляду вищевказаних заяв, наказом начальника Регіонального  відділення  Фонду Державного майна України у Сумській області № 82 від 29.09.2014 р.  позивачу надано щорічну основну та додаткову  відпустку  за період з 01.10.2014 р. по 14.11.2014 р.  на 45 календарних днів, за періоди  роботи з 05.06.2014 р. по 04.06.2015 р. 
Позивач звернувся до  начальника Регіонального  відділення  Фонду Державного майна України у Сумській області з заявою про перенесення  часу початку  відпустки з 01.10.2014 р.  на 06.10.2014 р. та просив вказати правильний термін періоду  роботи, за який надається відпустка, відповідно до  поданої заяви, та своєчасно виплатити заробітну плату за час відпустки. 
Наказом Регіонального відділення  Фонду Державного майна України у Сумській області  № 136-к від 30.09.2014 р. внесені зміни до наказу № 82 від 29.09.2014 р.,  а саме, вважати  період відпустки з 06.10.2014 р. по 19.11.2014 р. 
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.  
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  із ст. 45 Конституції України,  кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Відповідно до  ст. 35 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 р., державним службовцям надається щорічна  відпустка  тривалістю 30  календарних  днів,  якщо  законодавством  не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Згідно із ч. 1 ст. 75 Кодексу законів про працю України (в редакції  чинній на час виникнення спірних правовідносин), щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
Відповідно до ч. 1 ст.  6 Закону України «Про відпустку»  (в редакції  чинній на час виникнення спірних правовідносин), щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно  до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про відпустки" »  (в редакції  чинній на час виникнення спірних правовідносин),  до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що до стажу роботи,  що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час  вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення особи на посаді.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач  має право на щорічну основну відпустку за час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді  за період з 27.12.2007 р. по 05.06.2014 р.
Судовим розглядом встановлено, що  позивач з 2009 року  перебував у трудових відносинах з установами та організаціями, а саме: в Сумській міській раді з 31.10.2008 р.  по 31.12.2008 р. (за договором підряду); на постійній основі на державні службі в Сумській міській раді та Сумській обласній раді з 08.01.2009  р. по 01.03.2011 р.; працював на постійній основі на державній службі в Сумській обласній адміністрації з 15.07.2011 р. по 29.03.2013 р., що підтверджується  записами  в трудовій книжки НОМЕР_1 , копія якої знаходиться в матеріалах справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1   перебував на обліку  по безробіттю в Сумському  міському центрі зайнятості в період з 24.08.2006 р. по 06.06.2007  р., з 05.04.2011 р. по 13.07.2011 р. та з 25.04.2013 р. по 27.04.2014 р. 
Доводи апелянта, що  позивач, перебуваючи  у трудових відносинах  з іншими  установами та організаціями отримував щорічну відпустку і компенсацію, що, зокрема, підтверджується листами Сумської обласної державної адміністрації  № 4/2315 від 13.11.2014 р., Сумської обласної ради № 01-23/1589 від 14.112014 р., Виконавчого комітету Сумської міської ради  № 5501/02/02/-14 від 18.11.2014 р.,  у зв`язку з  чим відсутні підстави для надання ОСОБА_1 відпуски за цей період, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки  відпустку та компенсацію позивач отримував за іншим  місцем роботи, а не в Регіональному відділенні  Фонду Державного майна України у Сумській області за час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді.  
Щодо інших доводів  апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням    норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  243,  308,  316,  322,  325,  326,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року по справі № 818/2883/14  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Т.С. Перцова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  08.02.2021 року