Справа № 465/7184/17                                Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/1534/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                       секретар Жукровська Х.І.
                       з участю апелянта ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Котовщикова Р.А., позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 4 березня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Ванівського Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:
                       
Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про повернення коштів. Вимоги мотивував тим, що 17.08.2012 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір про купівлю-продаж нерухомості - жиле приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки. В підтвердження дійсних намірів щодо укладення даного договору, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 80 000,00 гривень, що на день укладення даного договору ставило 10 000, 00 доларів США. В подальшому, 15.12.2013 року між сторонами укладений повторний попередній договір, предметом якого була нерухомість - жиле приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площа якої буде вказана у державному акті на землю. В підтвердження дійсних намірів щодо укладення договору, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 70 000,00 гривень, що на день укладення даного договору ставило 8750, 00 доларів США. Однак, умови вищевказаних договорів відповідачем не були виконані та нотаріально не засвідчені, а тому позивач вважає такі нікчемними. 
Крім того, 26.08.2014 року позивач власноручно написав розписку про те, що він позичив 3000 доларів США для викупу МАФ і зобов`язався їх повернути після укладання договору купівлі-продажу по АДРЕСА_2 . 
02.10.2014 року рішенням Франківського районного суду м. Львова виділено в натурі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з будинковолодіння АДРЕСА_1 у власність будинку А-1 з відповідними житловими та нежитловими приміщеннями. 20.01.2015 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2014 року залишено без змін. 15.09.2015 року розпорядженням №466 Франківської районної адміністрації Львівської міської ради будинку А-1 присвоєно окрему поштову адресу: м. Львів, вул. А. Горської 11 «а». 05.04.2016 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів в сумі 21750 доларів США. У зв`язку із несплатою боргу відповідачем та невиконання умов попередніх договорів, просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на загальну суму 936 032, 96 грн., з яких: 
– 432 477, 70 грн. основний борг; - 187 911,70 – інфляційні втрати за попередніми договорами; 21 029, 00 грн. – три відсотки річних за весь час прострочення за попередніми договорами; та 294 614, 56 – збитки (втрачена вигода).
       Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.03.2019 року позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про повернення коштів задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість на загальну суму 727 092 грн. 26 коп., що складається з 432 477,70 грн. основного боргу та 294 614, 56 грн. втраченої вигоди.
       В решті позовних вимог відмовлено. 
       Вирішено питання судових витрат.
       Не погоджуючись з даним рішенням, таке в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 . 
       В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
       В обґрунтування вимог покликається на те, що судом не надано належної оцінки та не досліджено доводи відповідача щодо правової природи зазначених попередніх договорів. Зокрема, відповідачем не заперечено той факт, що такі документи ним підписувались, однак ці договори підписувались як фіксування попередніх домовленостей між сторонами про купівлю-продаж об`єктів нерухомого майна в майбутньому. Позивач не передавав, а відповідач не отримував на виконання зазначених договорів жодних сум коштів, позивачем не подані належні допустимі та достовірні докази, які б засвідчували факт передачі і отримання коштів на виконання попередніх договорів. З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 80 000, 00 грн. та 70 000, 00 грн. є такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Окрім того, суд першої інстанції розглянув обидва документи – попередній договір від 17.08.2012 року та попередній договір від 15.12.2013 року як окремі правочини, при підписанні та на виконання яких позивач передав, а відповідач отримував кошти. Порівняльний аналіз обох договорів свідчить, що 15.12.2013 року відбулось внесення змін до попереднього договору від 17.08.2012 року шляхом викладення даного договору в новій редакції в частині ціни продажу об`єкту у зв`язку із відповідним курсом валют. 
       Зазначає, що суд вірно визначив правову природу даних правочинів, правильно вказав, що дані договори є нікчемними, оскільки не були нотаріально посвідчені, попри те, що посилання на необхідність нотаріального посвідчення була вказана в тексті договору, однак не застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 216 ЦК України, які визначають, що недійсний правочин не створює жодних юридичних наслідків. 
       З приводу передачі 3000 дол. США, судом першої інстанції було проігноровано той факт, що вказані відносини позики не були пов`язані з попередніми договорами. Оскільки за умовами розписки, кошти в розмірі 3000 дол. США позичались ОСОБА_1 у ОСОБА_2 для викупу МАФ по ремонту мобільних телефонів.
       Звертає увагу також і на те, що судом першої інстанції проігноровано доводи відповідача щодо застосування позовної давності у справі. Зазначає, що у позивача з 12.11.2017 року могли з`явитись правові підстави для звернення до суду щодо спонукання відповідача до виконання попередніх договорів у випадку, якщо б відповідач відмовився укладати договір купівлі-продажу, а також якщо б попередні договори створили відповідні юридичні наслідки. З огляду на зазначене, безпідставними є позовні вимоги позивача щодо спонукання до виконання обов`язків за нікчемним правочином. Безпідставним є твердження позивача про те, що положення ч.4 ст.267 ЦК України не можуть застосуватись до даних правовідносин. Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
       Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено той факт, що позивач не лише знав, але й міг дізнатись, що з моменту укладення попереднього договору від 17.08.2012 року та невжиття заходів щодо нотаріального посвідчення, вказаний договір буде нікчемним, а відтак – позивач матиме теоретичні підстави для захисту свого ймовірного порушеного права. При цьому позивач сам з власної ініціативи уникав нотаріального посвідчення вказаного договору, оскільки при нотаріальному посвідченні була необхідна письмова згода його дружини, а за твердженням позивача, його дружина не надала би згоди на придбання об`єктів нерухомого майна за ціною вказаною у попередньому договорі. За таких обставин, суд першої інстанції повинен був обрахувати строк звернення до суду саме з 17.08.2012 року, а не з 12.11.2017 року. 
       З приводу стягнення на користь позивача коштів в сумі 294 614, 56 грн. так званої втраченої вигоди, судом першої інстанції не досліджено в повному обсязі обставин справи та не перевірено доказами аргументи позивача про наявність факту такої втраченої вигоди. Зокрема, щодо розрахунку збитків (упущеної вигоди), позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б засвідчили високий ступінь ймовірності такої вигоди. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті доходи, які б могли бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання за договором. Поряд з цим, таких доказів позивачем не наведено, а в обґрунтування позовної заяви міститься лише посилання на абстрактні ставки по вкладах з виплатою відсотків за «оцінками банків, які входять в тридцятку лідерів з об`ємів активів» без зазначення конкретних банківських установ та фактичного підтвердження викладених у позовній заяві відомостей. 
       Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 заборгованості в розмірі 727 092 грн. 26 коп. та судового збору в розмірі 2 750 грн. 
       У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що судове рішення в оскарженій його частині є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду в оскарженій його частині зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні інфляційних втрат та трьох відсотків річних, позивачем в апеляційному порядку не оскаржується, а відтак за приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не перевіряється. 
Судом встановлено, що між сторонами 17 серпня 2012 року укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості - приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки.
Згідно п. 2 попереднього договору передбачено, що купівля-продаж житлового приміщення має бути вчинена за суму, що на день підписання договору становитиме еквівалент 51250 доларів США за офіційним курсом НБУ.
Крім того, 15 грудня 2013 року між сторонами укладено ще один попередній договір із аналогічними умовами, лише зі зміною вартості нерухомого майна, а саме в сумі 8750, 00 доларів США.
Пунктом 3 попередніх договорів від 17.08.2012 року та 15.12.2013 року, на підтвердження дійсних намірів укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав 80 000, 00 грн., що на день підписання цього попереднього договору є еквівалентним сумі 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ, та 70 000, 00 гривень, що на день підписання цього попереднього договору є еквівалентним сумі 8750 доларів США.
Зазначена вище сума у договорі розцінюється сторонами як аванс в рахунок наступного договору купівлі-продажу.
Окрім цього, судом встановлено, що 26 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 26 серпня 2014 року.
Оригінал розписки наданий позивачем для огляду та був досліджений в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій.
Розпискою від 26 серпня 2014 року визначено, що кошти отримані у позику відповідачем для купівлі МАФ по ремонту мобільних телефонів, та будуть повернуті після складення договору купівлі-продажу по АДРЕСА_2 .
Позивач взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 26 серпня 2014 року, однак жодних коштів у погашення боргу відповідачем повернуто не було.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Згідно з ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
В силу ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Суд першої інстанції розглядаючи справу прийшов до правильного висновку про те, що укладені між сторонами вищевказані попередні договори про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 2012 року та 15 грудня 2013 року не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки нотаріально не посвідчені, тому такі є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Однак, стягуючи на підставі цього грошові кошти, які були сплачені за цими договорами, як аванс та суму втраченої вимоги вигоди на користь позивача, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а саме положення про позовну давність. 
Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Враховуючи, що укладені у простій письмовій формі між сторонами попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 2012 року та 15 грудня 2013 року є нікчемними, початок перебігу позовної давності за вимогами про повернення коштів отриманих за цими договорами слід обраховувати від дня, коли почалося їх виконання.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.06.2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18).
Отже, звернувшись до суду 13 грудня 2017 року з вимогами про стягнення боргу за попередніми договорами, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 150 000 грн.00 коп. основного боргу та 294 614 грн. 56 коп. втраченої вигоди, як похідної вимоги, відповідно до положень ч.4 ст. 267 ЦК України. 
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.
Відповідно до положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Частиною першою, другою статті 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, отриманих відповідачем на підставі складеної розписки від 26 серпня 2014 року, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно надавши оцінку поданим доказам, обґрунтованого виходив із того, що письмова розписка є належним доказом укладення сторонами договору позики та факту передачі грошових коштів кредитором боржнику, а у разі неналежного виконання зобов`язання за укладеними договорами позики (складеними розписками), кредитор вправі вимагати повернення наданих позичальнику грошових коштів.
Судами встановлено, що позивач звертався 05 квітня 2016 року до відповідача з вимогою про повернення боргу
Судом першої інстанції зроблено правильний та обґрунтований висновок про те, що позивач вправі вимагати повернення грошових коштів, переданих відповідачу за договором позики, оскільки укладення договору купівлі-продажу залежить виключно від волі сторін договору, а тому підстави вважати укладення такого договору подією, яка неодмінно має настати, відсутні.
Враховуючи те що договір купівлі-продажу МАФ, а також квартири укладено не було, відповідач тривалий час коштів не повертав, кредитором було заявлено вимогу про повернення грошових коштів, є правильним висновок суду про наявність підстав для повернення боржником грошових коштів, отриманих від кредитора.
За таких обставин, рішення суду в частині стягнення 81 030,00 грн. на користь позивача є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги у цій частині вказаних висновків не спростовують.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в частині задоволення позову про стягнення коштів за розпискою від 26 серпня 2014 року, постановлено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному і всебічному з`ясуванні всіх дійсних обставини спору сторін. Суд у цій частині вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення в цій частині та задоволення поданої апеляційної скарги в цій її частині, виходячи з меж її доводів, відсутні.
В частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних рішення суду першої інстанції не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється, а відтак, і в цій частині його слід залишити без змін. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення коштів за попередніми договорами та втраченої вигоди невірно застосовано норми матеріального права, то у цій частині таке слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цих позовних вимог. 
За таких обставин підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягуваного судового збору за подання позову до суду першої інстанції. Звідповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає до стягнення не 2 750 грн. 00 коп., як це визначив суд першої інстанції, а 476 грн. 30 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції.
       Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       З матеріалів справи встановлено, що за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 10 906 грн. 38 коп.
       Приймаючи до уваги, що рішення суду частково скасоване, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимогу сумі 8 957 грн. 15 коп. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 4 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення коштів за попередніми договорами та втраченої вигоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, в частині стягнення судових витрат – змінити, в частині стягнення коштів за розпискою та відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних – залишити без змін. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення коштів за попередніми договорами та стягнення втраченої вигоди - відмовити. 
Абзац другий та третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за розпискою від 26 серпня 2014 року в сумі 81 030 грн. 00 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 476 грн. 30 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції.»
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 957 грн. 15 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.