ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                      
10 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/11105/15-ц
 
провадження № 61-4061св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,  
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в складі колегії суддів Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача 976 020,23 грн боргу за договорами позики, який складається з: 483 944,22 грн процентів за користування позикою за період з 01 червня 2012 року по 11 жовтня 2015 року, 434 680,14 грн інфляційних втрат і трьох відсотків річних у розмірі 57 395,97 грн.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони 01 червня 2009 року та 08 жовтня 2010 року уклали два договори позики, за умовами яких ОСОБА_2 отримала в борг кошти в загальній сумі 503 377,50 грн.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року в справі № 2-2696/12 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 569 126 грн боргу з урахуванням інфляційних втрат станом на 01 червня 2012 року.
 
Указане рішення суду відповідач не виконала та борг не повернула, в зв`язку з чим станом на 11 жовтня 2015 року в неї утворилася заборгованість, яка складається з процентів за користування грошовими коштами, інфляційних втрат і трьох відсотків річних. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 976 020,23 грн боргу за договором позики, який складається з: 483 944,22 грн процентів за користування позикою за період з 01 червня 2012 року по 11 жовтня 2015 року, 434 680,14 грн інфляційних втрат і трьох відсотків річних у розмірі 57 395,97 грн.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач рішення суду про повернення боргу за довором позики не виконує, в зв`язку з чим позивач має право на отримання процентів на рівні облікової ставки НБУ, інфляційного відшкодування та трьох відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 483 944,22 грн скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою; рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судового збору змінено та зменшено розмір               інфляційних втрат з 434 680,14 грн до 384 077,03 грн, розмір трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 57 395,97 грн                                   до 50 782,46 грн, судовий збір з 6 095 грн до 4 348,59 грн; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що стягуючи інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, місцевий суд не звернув уваги на те, що позивач здійснив розрахунки таких сум не лише від розміру позики, а від загальної суми заборгованості, встановленої рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року, яка вже включала в себе інфляційне збільшення боргу. 
 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою, апеляційний суд виходив із того, що строк дії договорів позики сплив 01 липня 2009 року та 10 листопада 2011 року, після чого право нарахування процентів у кредитора закінчилося.
 
Аргументи учасників справи
 
26 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року та просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
 
Наполягає на тому, що до фактичного повернення позичальником боргу кредитор має право на отримання не лише інфляційних втрат і трьох процентів річних, а й процентів за користування грошовими коштами. 
 
Указує, що апеляційний суд помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 13 червня 2018 року в справі № 548/981/15-ц, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції вказані постанови прийняті не були, а спірні правовідносини між сторонами виникли в 2015 році.
 
Зазначає, що зменшуючи розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних, апеляційний суд прийняв до уваги розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, який не є належним доказом у справі, та не навів мотивів відхилення розрахунку, виконаного судом першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, в справі № 2-2696/12 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 569 126 грн боргу з урахуванням інфляції станом на 01 червня 2012 року.
 
У вказаній справі суд установив, що за умовами договору позики від 01 червня 2009 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 185 000 грн грошових коштів із терміном повернення до 01 липня 2009 року. Нарахування процентів за користування вказаними грошовими коштами договором не передбачено. Згідно з умовами договору позики від 08 жовтня 2010 року відповідач отримала від позивача додатково 318 377,50 грн грошових коштів із терміном повернення до 10 листопада 2011 року. 
 
Станом на 11 жовтня 2015 року ОСОБА_2 рішення суду не виконала, борг за договорами позики не повернула. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
Установивши, що строк договорів позики сплив 01 липня 2009 року та 10 листопада 2011 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що право кредитора нараховувати проценти припинилося із закінченням строку дії договорів, а тому позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 червня 2012 року по 11 жовтня 2015 року задоволенню не підлягає.
 
Разом з тим, зменшуючи розмір стягнутих судом інфляційних втрат та трьох відсотків річних, апеляційний суд уважав, що виплати, передбачені статтею 625 ЦК України, мають нараховуватися на суму боргу за договором позики без урахування інфляційних втрат, стягнутих рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року в справі № 2-2696/12.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню».
 
Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних ОСОБА_1 обґрунтовував невиконанням ОСОБА_2 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року в справі № 2-2696/12, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 569 126 грн.
 
Установивши, що вказане судове рішення відповідачем не виконане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних саме на суму 569 126 грн.
 
Апеляційний суд на указані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних, апеляційний суд помилково визначив розмір грошового зобов`язання, наявного між сторонами, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині. Постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою підлягає залишенню без змін. 
 
У порядку статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1 287,43 грн.
 
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних скасувати, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних залишити в силі.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою залишити без змін. 
 
Стягнути з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 1 287,43 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору в суді касаційної інстанції.
 
Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 рокув скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       В. І. Крат
 
Судді                                                                                                    Н. О. Антоненко 
 
                                                                                                               Є. В. Краснощоков
 
                                                                                                               М. М. Русинчук
 
                                                                                                               М. Ю. Тітов