ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/1282/20	Головуючий у 1-й інстанції Созанська Л.І. 	
Провадження № 22-ц/817/172/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Хома М. В., 
                                       за участю секретаря — Стецюк М.А.
                                       та сторін— представника позивача АТ КБ “Приват                                         Банк” - Панькова О.П., представника відповідача                                          ОСОБА_1 - адвоката Губара В.Є.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №595/1282/20 за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року, ухваленого суддею Созанською Л.І., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

                                               ВСТАНОВИВ:
       У серпні 2020 року представник АТ КБ "Приват Банк" звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості .
       В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що відповідач згідно підписаної заяви №б/н від 2 грудня 2013 року отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зазначав, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами»,складає між ним та банком договір про надання банківських послуг . Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту АТ КБ ПриватБанк» керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких ОСОБА_1 при укладенні договору дав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його пеню за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ "Приват Банк" свої зобов`язання згідно договору виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Зазначав, що відповідач скористався кредитною лінією, проте взяті на себе зобов`язання не виконував належним чином, у зв`язку з чим станом на 05 серпня 2020 року у нього наявна заборгованість у розмірі 232128,44 грн., яка складається із: 299,54 грн. заборгованості за тілом кредиту: 225328,90 грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 6500 грн. пені. Оскільки відповідач відмовляється від виконання своїх зобов`язань і добровільно заборгованість не погашає, тому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 139953,56 грн. (299,54 грн. заборгованості за тілом кредиту; 139654,02 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками за період з 02 грудня 2013 року по 31 серпня 2019 року), а також понесені судові витрати.
       Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову АТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг в розмірі 139953,56 тн., з яких 299,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 139654, 02 нгрн. - заборгованість за нарахованими відсотками за період з 02 грудня 2013 року по 31 серпня 2019 року- відмовлено.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від АТ КБ “Приват Банк” поступила апеляційна скарга, в якій представник позивача просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ "Приват Банк" задовольнити та судові витрати покласти на відповідача.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що відповідач звернувся до АТ КБ “Приват Банк” з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з там підписав Заяву № б/н від 02.12.2013 року. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Нормативне регулювання в Україні правовідносин із використанням спеціальних платіжних засобів — платіжних карт, регулюється зокрема, наступними правовими актами : Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" , Законом України "Про банки і банківську діяльність", Законом України «Про електронний цифровий підпис», постановою НБУ № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», іншими законами країни та нормативно-правовими актами Національного банку України. 
       Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг , що підтверджується підписом у заяві. Власник рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту 
       Зазначає, що при укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, руга сторона не може запропонувати свої умови договору.         Вказує, що заявою Відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ "Приват Банк", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. 
       Також зазначає, що одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди свідчить, дія Договору підтверджується фактом користування Відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2. ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку вчинила певну дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору , яка свідчить про її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.
       Вказує, що відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції. Відповідно до підписаної анкети-заяви, Відповідач ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідач підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно ознайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку.
       Зазначає, що підписавши анкету - заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, грифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому.
       Також, апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 441/569/17 у якій зазначено про те, що підписавши анкету-заяву відповідач надав свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших умовах, які сторони і узгоджували, відповідач не надав.
        Крім того, посилається на постанову Верховного суду по справі № 755/7704/15-ц, у якій Верховний Суд зазначає, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з м повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і вести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог, а тому порушив норми матеріального та процесуального права.
       На апеляційну скаргу поступив відзив від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому представник відповідача просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення законне та обґрунтоване, висновки суду позивачем в апеляційній скарзі не спростовуються.
       Зокрема вказує, що рішення суду першої інстанції, обгрунтовано мотивоване тим, що позивач у 2017 році шляхом подання позову до Бучацького районного суду Тернопільської області та згідно з рішенням цього суду від 31.10.2017 у цивільній справі № 595/824/17, яке набрало законної сили, використав своє право на стягнення з відповідача тіла кредиту, заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією, процентної складової та тим самим змінив строк користування кредитом, що має наслідком втрату права нарахування пені та інших платежів, передбачених договором.
       Також на думку представника відповідача, суд першої інстанції вірно констатував, що оскільки заборгованість як за тілом кредиту, так і за пенею та процентами з відповідача на користь позивача стягнуто судовим рішенням у справі № 595/824/17, вимога Банку про повторне стягнення цих же платежів суперечить ст.61 Конституції України, якою заборонено подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне' й те ж саме правопорушення.
       Крім того вказує, суд вірно послався на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 21.10.2019 у справі № 595/1572/19, що набрало законної сили, яким Банку відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором та яка складається з тіла кредиту, боргу за процентами за користування кредитом, боргу за пенею та комісією.        Вважає, що своїм рішенням у справі № 595/1572/19 суд встановив обставини, щодо припинення в 2017 році у Банку права нараховувати передбачені кредитним договором від 02.12.2013 проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, у тому числі й пеню.
       Зазначає, що обґрунтовуючи своє рішення, суд відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, також врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.
       Таким чином вважає,що суд першої інстанції оскаржуване рішення ухвалив на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими у судовому засіданні доказами, правильно застосував у спорі норми матеріального права та дотримався норм процесуального права, відтак, воно є законним та обґрунтованим.
       У судовому засіданні представник позивача АТ КБ “Приват Банк” Паньков О.П. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній.
       Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Губар В.Є. проти апеляційної скарги заперечив, просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з мотивів викладених у поданому відзиві на апеляційну скаргу.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.
       Відмовляючи у задоволені позовних вимог АТ КБ “Приват Банк” суд першої інстанції виходив із того, що повторне стягнення тіла кредиту призведе до подвійної відповідальності, що фактично буде суперечити Конституції України, також зазначивши що оскільки заборгованість по спірному кредиту була стягнута у повному обсязі, в тому числі пеня і проценти заочним рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2017 року по справі № 595/824/17, а тому задоволення позову також може призвести до подвійної відповідальності відповідача в частині стягнення відсотків 
       Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 02 грудня 2013 року між ПАТ КБ "Приват Банк", правонаступником якого є АТ КБ "Приват Банк", та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг відповідно до умов заяви № б/н, згідно якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір).
       Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2017 року у цивільній справі №595/824/17 позов ПАТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приват Банк" заборгованість за кредитним договором від 02 грудня 2013 року, яка утворилась станом на 19 січня 2017 року в сумі 16526 (шістнадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) грн. 36 коп., яка складається із наступного: 299,54 грн. - заборгованість за кредитом; 11663,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3300 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована складова); 763,16 грн. (процентна складова), та 1600 грн. судових витрат.
       Окрім судового рішення дана інформація підтверджується змістом позовної заяви, яка була предметом розгляду по справі № 595/824/17, (а.с. 6-9), розрахунком заборгованості, який поданий разом з позовною заявою по справі (а.с. 10-11).
       Відповідно до заяви АТ КБ "Приват Банк" від 06 лютого 2018 року, Бучацьким районним судом Тернопільської області видані виконавчі листи.
       28 серпня 2019 року позивач АТ КБ "Приват Банк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 грудня 2013 року (справа № 595/1572/19), мотивуючи його тим, що станом на 08 липня 2019 року відповідач має заборгованість 129331,75 грн., яка складається з: 299,54 грн. заборгованість за кредитом; 122732,21 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 6300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. Оскільки рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 02 грудня 2013 року в сумі 16526,36 грн., тому позивачем нарахована заборгованість до стягнення в сумі 120271,98 грн., зокрема: 111068,55 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 3000,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. штраф (фіксована частина) та 5703,43 грн. штраф (процентна складова).
       Заочним рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2019 року (справа № 595/1572/19) відмовлено в позові Акціонерного товариства комерційний банк"Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дане рішення суду набрало законної сили.
       Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог та не врахував, що кредитний договір є чинним, а тому наявна заборгованість підлягає стягненню колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані. 
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
       Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
       Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
       Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
       Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
       Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).         Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Колегія суддів вважає, що оскільки у 2017 році подаючи позов кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти пеню за кредитом припинилося. 
       Так, згідно заочного рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 595/824/17, яке набрало законної сили, було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Даним рішенням було стягнуто тіло кредиту повністю. 
       Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 02 грудня 2013 року станом на 05 серпня 2020 року становить 232128,44 грн., яка складається із: 299,54 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 225328,90 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками; 6500 грн. - пені.
       Згідно вимог даного позову банк просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 139953,56 грн., яка складається із: 299,54 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 225328,90 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявні в справі розрахунки заборгованості по кредиту, поданому при розгляді справи № 595/824/17, та розрахунку заборгованості, поданому до даної позовної заяви по справі № 595/1282/20 свідчать про повторне стягнення тіла кредиту та призведе до подвійної відповідальності, що фактично буде суперечити ст. 61 Конституції України, оскільки на підставі заочного рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2017 року з відповідача стягнута уся сума заборгованості за тілом кредиту, отриманого за кредитним договором №б/н від 02 грудня 2013 року та відсотки за користування цим кредитом станом на 19 січня 2017 року.
       Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
       Судова колегія приймає до уваги змінену судову практику, щодо стягнення заборгованості за картковими кредитами, укладених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг.
       У постанові від 03 липня 2019 року у справі№342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт  та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника,  не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами  шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       Виходячи із вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення  немає. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
       Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
       Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. 
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-                

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" — залишити без задоволення.

       Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року —залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови -16 лютого 2021 року.

       Головуючий:                                                          Сташків Б.І.

                                                                                Парандюк Т.С.

       Судді:                                                                 Хома М.В.