ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/483/21 Справа № 202/33827/13-ц 	  	Головуючий у першій інстанції: Шклярук Д.С.  Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»)до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

04 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (перейменовано в АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного з відповідачем кредитного договору №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 6160,00 грн. зі сплатою за користування відсотків у розмірі 12,00% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту – 14.01.2009 року. Вимоги до позичальника, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ «Акцент Банк» договору поруки №167 від 20.10.2010 року. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов зазначеного кредитного договору, станом на 28.08.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 77199,70 грн., а саме: 5295,64 грн. – заборгованість за кредитом; 17592,31 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 2439,36 грн. – заборгованість по комісії; 47720,02 грн. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором; 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 3652,37 грн. – штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року у розмірі 67199,70 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент Банк» 10000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати. 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 67199,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 5295,64 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 17592,31 грн., заборгованості по комісії - 2439,36 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором - 47720,02 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500,00 грн., штрафу (процентної складової) - 3652,37 грн.; а також стягнуто судовий збір у сумі 772,00 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 10000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати на правову допомогу в сумі 3200,00 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 77199,70 грн., розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому в АТ КБ «ПриватБанк») та  ОСОБА_1 15.01.2007 року укладено кредитний договір №CVX0RX36320130, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 6160,00 грн. на строк 24 місяці з 15.01.2007 року по 14.01.2009 року включно, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1% на місяць (12,00% річних) на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 135,52 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 560,00 грн. (а.с. 8). 
Відповідно до умов кредитного договору №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року, погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період сплати, за який приймається період з 1 по 5 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 425,97 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат. 
Сторони також погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 10,1% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. 
Долучені до позовної заяви витяг з Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (“Розстрочка”) (Стандарт), якими передбачено, зокрема, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, зокрема пеню, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування (п.п. 6.1, 6.3), а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено терміни позовної давності 5 років (п. 6.6) та інші умови, - відповідачем не підписані (а.с. 9-10). 
Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (“Розстрочка”) (Стандарт), але не конкретизовано яка саме редакція погоджена споживачем. 
В якості забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 перед позивачем по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, 20 жовтня 2010 року між позивачем та ПАТ "А-Банк" укладено договір поруки №167, відповідно до якого зобов`язання за вказаним вище кредитним договором забезпечено порукою в розмірі 10000,00 грн. (а. с. 6-7).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, станом на 28.08.2013 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 77199,70 грн., а саме: 5295,64 грн. – заборгованість за кредитом; 17592,31 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 2439,36 грн. – заборгованість по комісії; 47720,02 грн. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором; 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 3652,37 грн. – штраф (процентна складова) (а.с. 5). 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. 
Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року та наявність, у зв`язку із цим, заборгованості перед позивачем, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5295,64 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 5097,51 грн., що сформувались станом на 14.01.2009 року. 
Підстави для нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування з 15.01.2009 року відсутні. 
Разом з тим, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Кредитний договір №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 ,є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення зазначеного вище кредитного договору, встановлено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. 
Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Умовами кредитного договору від 15.01.2007 року №CVX0RX36320130 встановлено сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 135,52 грн. 
Згідно пункту 17 абзацу 1 статті 1 “Визначення термінів” Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. 
Надання фінансового інструменту не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а кредитор (банк) отримує прибуток за представлення кредитних коштів шляхом нарахування процентів за користування кредитом. 
Нараховуючи заборгованості по комісії за користування кредитом на суму 2439,36 грн., позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються споживачу, тому колегія приходить до висновку про нікчемність відповідної умови кредитного договору (щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 135,52 грн.) та відсутність підстав для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по комісії у вказаному розмірі. 
Щодо нарахованої позивачем заборгованості по пені в сумі 47720,02 грн., 500,00 грн. – штрафу (фіксована частина) та 3652,37 грн. – штрафу (процентна складова), колегія зазначає наступне. 
У заяві позичальника №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року ОСОБА_1 розмір та порядок нарахування неустойки (пені, штрафів) не зазначений (а. с. 8).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути неустойку - пеню та штрафи. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №CVX0RX36320130 від 15.01.2007 року, посилався на Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як невід`ємну частину кредитного договору. 
Витягом з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт),що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 5 років (пункт 6.6 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.01.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.10.2013 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови надання банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату неустойки (пені, штрафів), наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. 
При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15).
Колегія суддів вважає, що витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які містяться у матеріалах справи, не визнається відповідачем, згідно змісту апеляційної скарги, та не містить його підпису, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 січня 2007 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойку за несвоєчасне погашення кредиту, що встановлена у формі пені та штрафів та п`ятирічний строк позовної давності. 
Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку позичальника по їх сплаті позивачу у заяві від 15.01.2007 року, оскільки Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не може вважатися складовою частиною кредитного договору. 
Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.
       Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що відповідачем  ОСОБА_1  було заявлено про застосування позовної давності (а.с. 32-40) одночасно із поданням до місцевого суду заяви про перегляд заочного рішення; враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повідомлення  ОСОБА_1  про виклик у судове засідання на 25.11.2013 року; враховуючи, що збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі, не встановлена; враховуючи, що строк дії кредитного договору визначено по 14.01.2009 року включно; останній платіж на погашення кредиту  ОСОБА_1  здійснив 31.07.2007 року; встановивши, що суду не надано доказів вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу чи переривання перебігу строку позовної давності, або пролонгації кредитного договору; встановивши, що з даним позовом банк звернувся до суду 04.10.2013 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2), - колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через порушення, без поважних причин, трирічного строку позовної давності. 
Суд звертає особливу увагу, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення  ОСОБА_1  про слухання справи судом першої інстанції, про що він також зазначає в апеляційній скарзі та заяві про перегляд заочного рішення. Тому суд апеляційної інстанції приймає до уваги заяву апелянта про застосування строків позовної давності, яка була ним подана при розгляді місцевим судом заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 32-40), а також викладена в самій апеляційній скарзі. 
Збільшений строк позовної давності у даному випадку не підлягає застосуванню, адже, як зазначалось вище, Умови про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідачем не підписані, а текст кредитного договору (заяви позичальника) не містить умов щодо збільшеного строку позовної давності. Таким чином, сторонами не дотримано письмової форми угоди про збільшення позовної давності, що суперечить положенням ст. 259 ЦК України. 
Зважаючи на наведене, приймаючи до уваги, що суду не представлені підписані відповідачем умови надання споживчого кредиту, що діяли на час укладення сторонами кредитного договору, колегія дійшла висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами угоди про збільшення позовної давності. 
Оскільки вимоги до поручителя ПАТ «Акцент-Банк» є похідними від вимог до основного боржника, то позов у цій частині також задоволенню не підлягає. 
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував матеріальне право, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, на користь  ОСОБА_1 з позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого апелянтом судового збору при подачі заяви про перегляд заочного рішення в сумі 420,40 грн. та при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 1158,00 грн., а в всього 1578,40 грн. (а.с. 43, 60). 
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк») до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»,  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 1578 (одна тисяча п`ятсот сімдесят вісім) грн. 40 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді