Постанова
Іменем України
 
10 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 515/211/15-ц
провадження № 61-15727св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції в Одеській області, 
третя особа - Білгород-Дністровська місцева прокуратура Одеської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року у складі судді Крутової О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів.
Позовна заява мотивована тим, що 02 квітня 2003 року слідчим слідчого відділу Татарбунарського районного відділення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Татарбунарський РВ ГУ МВС України в Одеській області) порушено кримінальну справу № 35200300093, у якій він притягувався як обвинувачений. 
Вироком Саратського районного суду Одеської області від 09 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2012 року, ОСОБА_1 виправдано. 
Посилаючись на те, що він перебував під слідством та судом з 25 червня 2003 року до 09 грудня 2011 року, а також зважаючи погіршення стану його здоров`я та психо-емоційного стану його родини в період знаходження позивача під слідством та судом, позивач просив стягнути з держави на відшкодування завданої йому моральної шкоди 1 000 000,00 грн.
Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 26 серпня 2015 року до участі в справі залучено Татарбунарський РВ ГУМВС України в Одеській області як третю особу.
Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року залучено до участі в справі як правонаступника третьої особи Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області - Арцизький відділ Головного управління Національної поліції в Одеській області.
Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року за клопотанням позивача виключено з числа учасників процесу третю особу Арцизький відділ Головного управління Національної поліції в Одеській області; залучено Головне управління Національної поліції в Одеській області до участі в справі як співвідповідача.
Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року за клопотанням позивача залучено до участі в справі як третю особу Білгород-Дністровську місцеву прокуратуру Одеської області.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з держави України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 675 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Судові витрати віднесено за рахунок держави. У решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом 114 місяців 9 днів (з 25 червня 2003 року до 09 грудня 2012 року), мінімальна заробітна плата на час розгляду справи становила 3 723,00 грн, а тому розмір мінімального відшкодування моральної шкоди становить 425 503,00 грн. Незаконні дії органів досудового розслідування, завдали моральних втрат громадянинові ОСОБА_1 , значно погіршили стан його здоров`я та психо-емоційний стан його родини в період знаходження позивача під слідством та судом, а тому керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності та справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд встановив розмір на відшкодування моральної шкоди в сумі 675 000,00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення суду першої інстанції змінено.
Позов задоволено частково.
Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн.
Судові витрати компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 25 червня 2003 року до 09 грудня 2011 року, що складає 101 місяць 4 дні (8 років 5 місяців 4 дні), з яких з 26 жовтня 2004 року до 08 лютого 2005 року (3 місяці 14 днів) перебував під вартою. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року встановлено 3 723,00 грн, а тому гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди є рівним 376 519,40 грн (3723,00 грн х 101 місяців 4 дні = 376 519,40 грн).
Зважаючи на доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин заподіяння, так і розміру моральної шкоди, оцінивши надані докази (чотири рази суд першої інстанції виносив вирок у справі, при цьому тричі виправдувальний вирок), тривалість перебування під слідством та судом (майже 9 років з урахуванням набранням остаточного судового рішення законної сили), суд апеляційної інстанції, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн, та, відповідно, не обмежився законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування. 
Виходячи з законодавчо встановленого порядку виконання рішень про відшкодування державою коштів, безпідставним є зазначення в рішенні суду першої інстанції щодо списання присуджених до стягнення коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, так як це порушує положення Бюджетного кодексу України, яким керується казначейство, а тому моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 державою, в її грошову виразі стягується з держави за рахунок коштів Державного бюджету України, при цьому виконання судового рішення має бути проведено відповідно до Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04 лютого 2008 року № 39.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині стягнення коштів та ухвалити нове рішення  про відмову у позові повністю.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно провів розрахунок розміру моральної шкоди, оскільки виходячи з пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн; розмір моральної шкоди необґрунтовано завищено, судами не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, та позивачем не надано доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок винних дій Державної казначейської служби України.
У жовтні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Головне управління Національної поліції в Одеській області просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Білгород-Дністровська місцева прокуратура Одеської області зазначає про недоцільність оскарження судових рішень, оскільки стягнута судом апеляційної інстанції сума моральної шкоди за час перебування під слідством і судом понад 101 місяць відповідає принципу поміркованості та розумності.
Заяви та клопотання
У жовтні 2019 року до суду надійшло клопотання Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області про розгляд справи за участю представника Генеральної прокуратури України.
Оскільки згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави для розгляду справи у судовому засіданні за участю учасників справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що ОСОБА_1 , 1960 року народження, проходив службу в органах внутрішніх справ з 1980 року, вийшов на пенсію у 2001 року (т. 1 а. с. 67-69).
ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 1985 року, має двох синів.
ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення (скоєнні злочину), передбаченого частиною 5 статті 185 КК України за подіями, що мали місце 28 березня 2003 року (кримінальна справа № 35200300093, слідчий відділ Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області).
Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2004 року у справі № 1-10/2004 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185 КК України, та із застосуванням статті 69 КК України призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна; строк покарання підлягав відраховуванню з 26 жовтня 2004 року; запобіжний захід до набрання вироком законної сили змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою із взяттям під варту з зали суду; задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування збитків в сумі 14 795,00 грн, моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн кожному; речовий доказ трактор КМЗ-6, належний ОСОБА_1 , конфісковано (т. 1 а. с. 7-11).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2005 року апеляційні скарги прокурора, потерпілих, засудженого задоволено частково, вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2004 року скасовано, справу направлено прокурору Татарбунарського району Одеської області на додаткове розслідування; запобіжний захід у відношенні ОСОБА_1 змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд зі звільненням з під варти із зали суду (т. 1 а. с. 13-14).
Постановою державного обвинувача старшого помічника прокурора Саратського району Одеської області від 17 жовтня 2008 року змінено кваліфікацію дій ОСОБА_1 з частини 5 статті 185 КК на статтю 356 КК України (т. 1 а. с. 27).
Вироком Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (т. 1 а. с. 28-32).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2019 року апеляційну скаргу потерпілих залишено без задоволення, вирок Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року залишено без змін (т. 1 а. с. 33-34).
Ухвалою Верховного Суду України від 24 грудня 2009 року касаційну скаргу потерпілих задоволено, вирок Саратського районного суду Одеської області від 29 грудня 2008 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а. с. 36-37).
Вироком Саратського районного суду Одеської області від 21 грудня 2010 року ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (а. с. 38-41).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2011 року апеляційну скаргу потерпілих залишено задоволено частково, вирок Саратського районного суду Одеської області від 21 грудня 2010 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (т. 1 а. с. 42-43).
Вироком Саратського районного суду Одеської області від 09 грудня 2011 року ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185, статтею 356 КК України, виправдано; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; цивільні позови потерпілих залишено без розгляду; речовий доказ трактор залишено ОСОБА_1 зі зняттям з трактору арешту (а. с. 47-50).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2012 року апеляційну скаргу потерпілих відхилено; вирок Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2011 року залишено без змін (т. 1 а. с. 51-55).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 644/9923/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 405/6920/16, від 20 грудня 2019 року у справі № 465/5299/15-ц, від 11 жовтня 2019 року у справі 757/53996/17.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 25 червня 2003 року до 09 грудня 2011 року, що складає 101 місяць 4 дні (8 років 5 місяців 4 дні), з яких з 26 жовтня 2004 року до 08 лютого 2005 року (3 місяці 14 днів) перебував під вартою.
З урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», яким розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року встановлено 3 723,00 грн, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди становить 376 519,40 грн (3 723,00 грн х 101 місяців 4 дні = 376519,40 грн).
При цьому, зважаючи на доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин заподіяння, так і розміру моральної шкоди, оцінивши надані докази (чотири рази суд першої інстанції виносив вирок у справі, при цьому тричі виправдувальний вирок), тривалість перебування під слідством та судом (майже 9 років з урахуванням набранням остаточного судового рішення законної сили), суд апеляційної інстанції, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн, та, відповідно, не обмежився законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, оскільки зважаючи на загальний, значний термін перебування під слідством і судом позивача, незначне перевищення розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом є виправданим у цій ситуації.
Доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку розміру моральної шкоди не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи, може визначити і більший розмір відшкодування.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн.
Однак, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.
Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 13 грудня 2018 року у справі № 559/600/17 (провадження № 61-20312св18), від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц (провадження № 61-19св17).
Доводи скарги про те, що розмір моральної шкоди необґрунтовано завищено, судами не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та тяжкими моральними стражданнями, на які посилається позивач, та позивачем не надано доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок винних дій Державної казначейської служби України, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 13 липня 2018 року в незміненій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  Судді:  	  С. Ю. Мартєв     С. О. Карпенко     І. М. Фаловська