П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2164/20	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                  - Турецької І.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови від 14.04.2020,

В С Т А Н О В И Л А:

05 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до керівника Арбузинського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 19), просив:
витребувати з Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) постанову від 14.04.2020 про накладення арешту на активи позивача та скасувати її як нікчемну;
за рахунок відповідача призначити судово-медичну експертизу, яка належним чином зафіксує та встановить рівень погіршення здоров`я ОСОБА_1 із-за неправомірних, злочинних дій керівника Арбузинського РВ ДВС;
стягнути з Арбузинського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь позивача 500  000,00 грн моральної шкоди заподіяної незаконними протиправними діями.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, враховуючи не усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі,   у відповідності до п. 1 ч.4 ст. 169 КАС України її повернуто.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.08.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року скасовано з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому, в мотивувальній частині постанови від 21.08.2020 зазначалося, що вирішення питання про відкриття провадження суду першої інстанції слід зробити з врахуванням приписів ст.ст.160, 161 КАС України.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 14.04.2020 на належну йому кредитну картку Приватбанку відповідачем накладено арешт. Позивач вважає накладення арешту на його кредитну картку протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що його дії є обґрунтованими та вчиненими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1  відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для розгляду справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що в порушення ст. 39,40 КАС України заявлений позивачем відвід не розглянуто судом першої інстанції у визначений законодавством спосіб. ОСОБА_1 не зміг взяти участь у розгляді справи, оскільки повістки про виклик надходили на його поштову адресу після дат призначених засідань, що обмежило його в реалізації своїх прав. Крім того, його позовні вимоги не обмежувалися скасуванням постанови від 14.04.2020.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.   
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13.04.2018 по справі №467/172/18, яке набрало законної сили 14.05.2018, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
31.05.2018 Арбузинським районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист по справі №467/172/18 (а.с. 125).
05.06.2018 відкрито виконавче провадження ВП56532583 щодо виконання виконавчого листа №467/172/18 від 31.05.2018.
14.04.2020 звернено стягнення на кошти на рахунках боржника (а.с. 126-127).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1 добровільно не виконував рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області по справі №467/172/18 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки, то дії державного виконавця з приводу накладення арешту на кошти боржника є обґрунтованими. 
При цьому суд виходив з підвідомчості даної справи судам адміністративної юрисдикції.
Судова колегія не погоджується з висновком суду на підставі наступного.
За правилами п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Зі змісту п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 
публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.
Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби на час виникнення спірних правовідносин було врегульовано статтею 287 КАС України.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що підставою для відкриття виконавчого провадження та винесення спірної постанови є рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 13.04.2018, ухвалене у цивільній справі №467/172/18.
Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до  ст. 447 ЦПК України  сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього  Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (ч.2  ст.448 ЦПК України).
Стаття 451 ЦПК України  встановлює, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Отже, предметом оскарження, в порядку  ЦПК  є рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС щодо виконання судових рішень у цивільних справах, тобто лише щодо тих виконавчих документів, які видано у порядку здійснення цивільної юрисдикції.
Критеріями визначення юрисдикції судів щодо справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби стосовно виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ.
Отже, якщо закон встановлює інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, юрисдикція адміністративних судів на розгляд спорів зазначеної категорії не поширюється.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №803/1485/17.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення процесуального права, помилково віднісши даний спір до публічно-правового.
У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».
Отже, судове рішення, яким навіть правильно вирішено спір по суті, не може вважатися таким, що прийняте встановленим законом судом, якщо при його винесенні було допущено порушення юрисдикції.
Судова колегія також враховує вірні доводи апелянта, що заявлений до суду першої інстанції відвід не розглянуто належним чином.
Матеріалами справи підтверджують, що 25 червня 2018 року до суду першої інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 , де, окрім іншого, заявлено відвід судді Миколаївського окружного адміністративного суду ОСОБА_4 з підстав упередженості та необ`єктивності відносно позивача (а.с. 20-21).
Відповідно до ч.3 ст.39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Зазначена норма чітко визначає проміжок часу та стадії розгляду справи, протягом яких її учасники можуть заявити відвід судді, а тому висновки суду щодо відсутності підстав для її розгляду до відкриття провадження у справі були вірними.
Разом з тим, після відкриття провадження судом першої інстанції подану заяву про відвід не розглянуто, а тому неможливо стверджувати, що справу розглянуто повноважним складом суду.
Також слід звернути увагу, що за змістом пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби можуть бути, зокрема, районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.
Відкриваючи провадження у даній справі, судом першої інстанції помилково зазначено відповідачем керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
При цьому ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві, яка залучена до матеріалів справи  клопотанням від 25.06.2020 (а.с. 14-21), вірно зазначав відповідачем Арбузинський районний відділ Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Наведені положення КАС України в контексті ухваленого рішення про закриття провадження у цій справі зумовлюють право позивача на подання до апеляційного суду заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, зокрема, до Арбузинського районного суду Миколаївської області.
Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.238, 239, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року - скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до керівника Арбузинського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови від 14.04.2020 - закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до суду цивільної юрисдикції, та що він має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.          

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          І.О. Турецька