ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5168/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                 суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
секретар судового засідання Сколишев О.О. 
за участі представника позивача Дуди С.В., представника відповідача Клочкової К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро апеляційну скаргу  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року у справі № 280/5168/18 (суддя І інстанції – Сіпака А.В.)

за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до  Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В :

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі – ГУ Держпраці у Запорізькій області, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 18.09.2018 № ЗП1640/581/НД/АВ/ТД-ДС про накладення штрафу у розмірі 446760 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю. 

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно надано оцінку цивільно-правовим договорам, укладеним між скаржником та працівниками, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований 24.04.2017 № 21010000000028238, про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 15). 

Відповідно до наказу «Про проведення інспекційного відвідування» від 21.08.2018 № 1336 вирішено організувати здійснення інспекційного відвідування у тому числі ФОП ОСОБА_1 (а.с. 43).

Згідно з направленням від 22.08.2018 № 684 інспекційне відвідування вирішено провести у період з 21.08.2018 по 04.09.2018 (а.с. 44).

22.08.2018 відповідачем складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЗП1640/581/НД/НП, у зв`язку з відсутністю ФОП ОСОБА_1 на робочому місці (а.с. 45).

22.08.2018 посадовою особою відповідача вручено Вимогу про надання документів № ЗП1640/581/НД ОСОБА_2 . Строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 28.08.2018 та зобов`язано позивача у строк до 11 год. 00 хв. 28.08.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, а саме: трудові договори з найманими працівниками; повідомлення до ДФС про прийняття на роботу; особові картки працівників (форма П-2; відомості нарахування заробітної плати; відомості виплати заробітної плати (банківські виплати); табелі обліку робочого часу; цивільно-правові договори з працівниками (за наявності); акти виконаних робіт до них (за наявності); довідка про роботу неповнолітніх (а.с. 46).

Позивачем на адресу відповідача надано довідку від 23.08.2018, якою повідомлено, що на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відсутні працівники, які знаходяться з позивачем у трудових відносинах та з якими укладені трудові договори (контракти). У зв`язку з чим надати трудові договори, повідомлення про прийняття на роботу, особові картки працівників, відомості нарахування заробітної плати, відомості виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу не передбачається можливим через їх відсутність. Разом з довідкою ФОП ОСОБА_1 надав пояснення ОСОБА_2 (а.с. 47-48), копії Договорів про надання послуг (а.с. 11-14).

За результатами проведеної інспекційного відвідування складений відповідний акт № ЗП1640/581/НД/АВ від 28.08.2018, в якому зафіксовано, що в порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України трудові договори (оформлені наказом) із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не укладались і повідомлення до органів фіскальної служби не подавалось (а.с. 8-10).

13.09.2018 інспектором праці складений припис про усунення порушення виявлених порушень № ЗП1640/581/НД/АВ/П, яким позивача зобов`язано протягом одного місяця усунути, виявлені під час інспекційного відвідування порушення та надати письмове підтвердження його виконання до відповідача (а.с. 84-86).

Акт інспекційного відвідування було направлено рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком від 29.08.2018, наявним у матеріалах справи, та отримано позивачем особисто 03.09.2018 (а.с. 82).

Відповідачем 13.09.2018 складено Акт про відмову від підпису №  ЗП1640/581/НД/АВ/ВП (а.с. 83).

У зв`язку з відмовою від підписання та отримання Акту інспекційного відвідування, Акт інспекційного відвідування та Припису були направлені позивачу рекомендованими листами із повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 87).

10.09.2018 року відповідачем листом № 08/03.4-06/6917 повідомлено позивача, що розгляд справи про порушення законодавства про працю відбудеться 18 вересня 2018 року о 14 год. 30 хв. у приміщенні ГУ Держпраці у Запорізькій області, який направлено на наступний день на адресу позивача (а.с. 89-90). 

18.09.2018 року першим заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області на підставі акту інспекційного відвідування від 28.08.2018 № ЗП 1640/581/НД/АВ щодо порушень позивачем вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, керуючись ст. 259 КЗпП України, ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку про накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, винесено постанову № ЗП 1640/581/НД/АВ/ТД-ДС про накладення на позивача штрафу у розмірі 446760,00 грн (а.с. 91-92).

Вважаючи прийняту за результатами інспекційного відвідування постанову протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду про її скасування. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно та відповідно до приписів чинного законодавства позивачу нараховані штрафні санкції за фактичний допуск чотирьох працівників до роботи без оформлення трудового договору. 

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до статті 43 Конституції України, держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі – загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (пункт 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі – Положення № 96).

Згідно з підпунктом 6 пункту 4 вказаного Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі – Закон № 877-V).

Згідно з статтею 1 вказаного Закону № 877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Частиною третьою статті 6 Закону № 877-V передбачено, що суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону № 877-V перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання – юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі-підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання. Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі – об`єкт відвідування) (надалі – Порядок № 295).

Відповідно до приписів пунктів 2, 3 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці. Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі – органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження). Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Згідно з пунктами 16, 17 Порядку № 295 у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою. Копія акта, зазначеного у пункті 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.

За приписами підпункту 54 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.

Так, відповідно до абзацу 2 частини другої вказаної статті КЗпП юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків – у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. 

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, підставою для винесення спірної постанови стало те, що ФОП ОСОБА_1 порушені норми частини третьої статті 24 КЗпП України, а саме зафіксовано факт допущення 4 (чотирьох) працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника чи уповноваженого органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник” зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, додержання якої є обов`язковою при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою, другої статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Відповідно до частини п`ятої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Інспекційним відвідуванням встановлено, що ФОП ОСОБА_1 залучав до роботи ОСОБА_4 (охоронець), ОСОБА_5 (охоронець), ОСОБА_3 (покоївка), ОСОБА_2 (видача постільних приналежностей та інвентаря), не уклавши з ними трудові договори та не повідомивши у встановленому порядку органи ДФС про прийом на роботу вказаних працівників.

Стосовно наданих позивачем цивільно-правових договорів апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України договором про надання послуг є договір, відповідно до якого одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлене договором.

Тобто ключовою умовою, що зумовлює укладання договору про надання послуг є те, що надавана послуга споживається у процесі її надання.

Відповідно до статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від  трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. У той же час, за цивільно-правовим договором, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою такого договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду, при цьому, такий виконавець повинен нараховувати та сплачувати податки і збори за таким договором самостійно та відповідач не виступає у такому договорі податковим агентом виконавця за нормами податкового законодавства, на відміну від трудового договору.

З аналізу наведених норм встановлено, що трудовий договір – це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в  діяльності підприємства, установи організації, фізичної особи-підприємця. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, метою такого договору є отримання певного кінцевого результату  після чого  цивільні відносини припиняються.

Таким чином, у разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності позивача є, зокрема, 55.20 Діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання.

Позивачем надано договір про надання послуг охоронця від 13.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 , договір про надання послуг охоронця від 02.08.2018 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , договір про надання послуг покоївки від 10.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та договір про надання послуг по видачі постільних приналежностей та інвентаря від 01.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11-14). 

Отже, з викладеного вище встановлено, що вказані особи виконували роботу охоронців, покоївки та видавали постільні приналежності та інвентар на території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , де свою підприємницьку діяльність виконує позивач, а отже виконували визначену трудову функцію у діяльності суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 . Робота, яку виконували ці працівники збігається з видом економічної діяльності позивача та є роботою з обслуговування його діяльності.

Так, як встановлено зі змісту наданих позивачем копій цивільно-правових договорів  від 13.07.2018, від 02.08.2018, від 10.07.2018 та від 01.07.2018, укладених позивачем із фізичними особами, предметом їх було надання певних послуг, при цьому, у самих договорах не зазначається конкретного результату роботи (кінцевого результату), який повинен передаватися замовнику, не визначено переліку завдань роботи, а у п. 2.1.1 договорів вказано лише, що надаються послуги, перечисленні в п. 1 цього договору особисто. 

Натомість у п. 1.2 Договорів про надання послуг між позивачем та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 замість виду послуг, які нібито будуть надавати ці особи, зазначені відповідні професії, за якими вони будуть працювати – охоронець чи покоївка. При цьому, на переконання суду характер роботи за цими професіями передбачає не надання послуг, тобто досягнення певного окремого результату, а постійне виконання саме трудових обов`язків по охороні, прибиранню чи видачі постільних приналежностей.

При цьому, колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що позивач наголошує, що виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), однак вказане не відповідає дійсності, оскільки зазначені особи не організовували фактично самостійно свою роботу,  виконували її не на власний ризик та розсуд, а були підпорядковані  відповідній посадовій особі, у цьому випадку – позивачу.
Позивачем також, під час судового розгляду справи долучені до матеріалів адміністративної справи копії актів приймання-передачі виконаних робіт від 31.08.2018, у яких зазначено, що підрядник та виконавець здав, а Замовник прийняв роботи у відповідності до умов договорів, проте переліку робіт, їх обсягів, а також в чому саме полягав кінцевий результат цих послуг не зазначено, що, на думку суду, свідчить про штучний характер складення цих актів з метою надання легітимності укладеним договорам про надання послуг. (а.с. 62-65).

В обґрунтування позову позивач також посилається на те, що угоди, укладені із громадянами є дійсними і в судовому порядку протилежне не доведено.

З цього приводу суд першої інстанції зазначив, що звернення до суду з приводу оспорювання зазначених угод чинним законодавством не ставиться передумовою застосування штрафних санкцій, оскільки контролюючий орган – відповідач по справі, їх не оспорює, а лише за їх змістом та характером відносить до трудових угод, що, на думку колегії суддів, є обґрунтованим та правомірним.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками ГУ Держпраці у Запорізькій області та суду першої інстанції, що договори, укладені позивачем з фізичними особами, мають ознаки трудового характеру.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що цивільно-правові договори мають ознаки трудового договору, отже зазначені вище наймані працівники були допущені позивачем до роботи без укладання з ними трудових договорів та без повідомлення територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку її як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відповідною формою до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором у спосіб визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413, чим порушено вимоги частини третьої статті 24 КЗпП України.

Стосовно посилань представника позивача на порушення відповідачем процедури апеляційний суд зазначає про таке.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою-сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» передбачений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 17.07.2013 № 509 (далі – Порядок №  509).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку № 509 штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

За приписами пунктів 3, 4 Порядку № 509 уповноважена особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складання акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі справа). Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Пункт 6 Порядку 509 встановлює, що про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Відповідно до пункту 7 вищезгаданого Порядку справу про накладення штрафу уповноваженою посадовою особою може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем вчинені вичерпні дії з метою повідомлення позивача, зокрема, на адресу останнього було скеровано листа, в якому повідомлялося про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, яке направлене на його адресу 11.09.2018 рекомендованим листом, проте позивачем вказаний лист вчасно не отримано.

Проте, правом прийняти участь у розгляді справи позивач не скористався. Як свідчать матеріали справи, на встановлений час та дату позивач на розгляд справи за статтею 265 КЗпП України за результатами проведення перевірки дотримання законодавства про працю та зайнятість населення не прибув, явку представника не забезпечив, обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

Стосовно посилань представника позивача щодо непред`явлення наказу та підстав для проведення інспекційного відвідування, а також відсутності позивача при проведенні такого відвідування, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до наказу та направлення на проведення заходу державного нагляду, датою початку інспекційного відвідування є 21 серпня 2018 року, а закінчення 4 вересня 18 року.

Відповідно до вимог Порядку № 295 у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, відповідачем було складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №  ЗП1640/581/НД/НП від 22.08.2018 по причині відсутності посадової особи ФОП ОСОБА_1 , цей Акт підписано ОСОБА_2 , з якою на той момент було укладено договір про надання послуг. Вимогою про надання документів № ЗП1640/581/НД від 22.08.2018 зобов`язано позивача надати необхідні документи для проведення інспекційного відвідування та зупинено захід на 6 днів, до 28.08.2018. 

Відтак, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на його відсутність при проведенні інспекційного відвідування та необізнаність про його проведення.

Апеляційний суд також не погоджується з доводами позивача про невручення Акту інспекційного відвідування, оскільки відповідно до матеріалів справи Акт інспекційного відвідування та Припис про усунення виявлених порушень направлявся рекомендованим листом, на підтвердження чого наявний фіскальний чек, наявний у матеріалах адміністративної справи. 

Крім того, відповідачем до суду першої інстанції надано Акт про відмову від підпису № ЗП1640/581/НД/АВ/ВП від 13.09.2018, відповідно до якого Акт інспекційного відвідування направлено об`єкту відвідування з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення: поштова квитанція №  5046 від 29.08.2018 та станом на 13.09.2018 примірник акта не підписаний.   

Аналізуючи викладені вище норми та матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно та відповідно до приписів чинного законодавства позивачу нараховані штрафні санкції за фактичний допуск чотирьох працівників до роботи без оформлення трудового договору. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність прийнятої відповідачем оскарженої постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовується. Тож, відповідач діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Оскільки за приписами ч. 1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, а справа згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то постанова суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями  242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року у справі № 280/5168/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 22 грудня 2020 року і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                            суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                            суддя                                                            І.В. Юрко