ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 645/5856/13-ц
провадження № 22-ц/818/1002/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Іманвердізаде А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , третя особа -  ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання не чинити перешкод у мирному володінні житловим будинком, надвірними будівлями і земельною ділянкою, заборону вчинення певних дій, визнання недійсною будинкової книги, та за позовом ОСОБА_4  до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3  про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Шарка О.П. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2020 року), - 
в с т а н о в и в:
У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком.
У серпні 2013 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання не чинити перешкод у мирному володінні житловим будинком, надвірними будівлями і земельною ділянкою, заборону вчинення певних дій, визнання недійсною будинкової книги.
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 також подав до суду позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року вищевказані позови були об`єднані в одне провадження.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_4 – залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 21 жовтня 2020 року, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; ОСОБА_4 зазначає, що відсутні підстави для залишення його позову без розгляду, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Крім того апелянт вказує, що довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_2 закінчилася 14 квітня 2020 року.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник у судові засідання призначені на 29 травня 2020 року, 26 червня 2020 року, 28 серпня 2020 року, 29 вересня 2020 року, 21 жовтня 2020 року не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь належним чином, надавав суду заяви з проханням відкласти слухання справи з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу СOVID-19.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Судом встановлено, що у листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
22 грудня 2015 року вказану позовну заяву прийнято до провадження (а.с.153т.2 зворотній бік).
Розгляд справи неодноразово відкладався з різних причин.
Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Пунктом 1 ч.2 ст. 223 ЦПК України встановлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Цивільним процесуальним законом можливість залишення позову без розгляду внаслідок неявки позивача в судове засідання пов`язується передусім із належним повідомленням позивача про час і місце розгляду справи та неподанням ним заяви про розгляд справи за його відсутності, що є обов`язковими умовами законності відповідного судового рішення. При цьому, у разі надходження від позивача заяви про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення в судове засідання розгляд справи по суті може мати місце лише якщо остання обставина не перешкоджає розгляду справи.
Поряд із цим, цивільний процесуальний закон вказує на необхідність врахування й такої обставини, як повідомлення чи неповідомлення позивачем суду про причини неявки в судове засідання, а також не виключає врахування за наявності для того підстав поважності чи неповажності причини неявки відповідача в судове засідання (ст. 223 ч. 5, ст. 257 ч. 1 п. 3 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать про те, що дана цивільна справа перебуває у провадженні суду з липня 2013 року. Протягом всього часу розгляду справи ОСОБА_4 повідомлявся судом про час та місце судових засідань. Проте особисто до суду не з`являвся, видав довіреність на представництво його інтересів у суді на ім`я ОСОБА_2 , строк дії якої закінчився 15 квітня 2020 року.
29 травня 2020 року, 26 червня 2020 року та 28 серпня 2020 року розгляд справи відкладався у зв`язку з призначенням розгляду справи у режимі відеоконференції за клопотанням представника Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 173, 177,184 т.4). 
29 вересня 2020 року розгляд справи було відкладено на 21 жовтня 2020 року у зв`язку з неявкою відповідачів за первісним позовом (а.с.193 т.4).
05 жовтня 2020 року на адресу ОСОБА_4 , яка зазначена ним у позовній заяві, направлена судова повістка про призначення справи за його позовом на 21 жовтня 2020 року. Зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду як не вручене із зазначенням «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.195 т.4).
Іншої адреси для листування ОСОБА_4 в ході тривалого розгляду справи в суді першої інстанції не зазначав.
Згідно ч.1 статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_4 , суд першої інстанції правильно застосував положення ЦПК України, за якими позивач повинен в розумні строки цікавитися ходом розгляду своєї справи, і вірно встановивши, що позивач користується своїми процесуальними правами недобросовісно, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
При цьому Верховний Суд роз`яснив (Постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №756/5481/15-ц), що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, може підлягати обмеженням, зокрема у разі зловживання процесуальними правами.
Вказане підтверджується рішеннями Європейського суду з прав людини.
У справі «Ф.Г. проти Сполученого Королівства» від 20.04.1999, ЄСПЛ відмовив у задоволенні скарги заявника щодо порушення його права на справедливий суд, оскільки заявник зловживав своїми процесуальними правами, розпочавши, але не підтримуючи справу про наклеп в англійських судах. Цим заявник спричинив шкоду діловим інтересам відповідачів. За таких умов англійські суди припинили судове провадження, що і було оскаржено заявником на підставі нібито порушення його права на справедливий суд.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Виходячи з практики ЄСПЛ слід брати до уваги те, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992).
Згідно рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 та «Наїт - ОСОБА_4 проти Швейцарії» від 15.03.2018 право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави, яка має певну свободу розсуду щодо цього.
У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.ЕЙ. проти Іспанії» ЄСПЛ наголосив на обов`язку сторін належним чином використовувати свої процесуальні права, зазначивши, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 зловживає своїми процесуальними обов`язками, оскільки вищевказана справа перебуває в провадженні суду з липня 2013 року, в тому числі за позовом ОСОБА_4 – з листопада 2015 року, при цьому апелянт не отримує судову кореспонденцію, не з`являється за викликами до суду, затягує судовий розгляд справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду першої інстанції позивач не надає.
З огляду на тривалий нерозгляд справи, в тому числі у зв`язку з неявкою позивача, та неможливість розгляду первісного позову, - порушуються права позивача за первісним позовом.
Зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини та з огляду на положення Конвенції щодо обов`язку зацікавленої сторони цікавитися про рух справи, враховуючи вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо розумності строків розгляду справи, а також недобросовісність виконання позивачем своїх процесуальних обов`язків, - колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Зокрема, необґрунтованим є посилання апелянта на карантинні обмеження, встановлені постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року, оскільки ці обмеження не виключали явку учасників справи в судові засідання, а передбачали можливу участь учасників справи в судових засіданнях з використанням власних технічних засобів.
Заяви про участь у судовому засіданні з використанням власних технічних засобів від ОСОБА_4 до суду не надходило.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Разом з тим колегія суддів зазначає, що право ОСОБА_4 на доступ до суду не є порушеним, оскільки після усунення умов, що були підставою для залишення позову без розгляду, позивач має право звернутися до суду повторно відповідно до ч.2 ст. 257 ЦПК України, якою передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2020 року –залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова