ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1607/20  Номер провадження 22-ц/814/512/21	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2021 року, постановлене суддею Городівським О.А. (повний текст складено 20 січня 2021 року), 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
27.08.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути з виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області на її користь 23 615,00 грн. моральної шкоди, заподіяної порушенням її права на доступ до публічної інформації. 
В обґрунтування позову посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , 18.04.2020 звернулася до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області із запитом про надання публічної інформації щодо наявності на території м.Миргорода вільних земельних ділянок, які можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. 
Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області відповідь на запит про надання публічної інформації не надав. Внаслідок протиправної бездіяльності, що підтверджена рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 (справа №440/2423/20), чим заподіяв моральну шкоду в розмірі 23 615,00 грн., що обрахована за кожен місяць порушеного права (5 місяців) х мінімальний розмір заробітної плати, який станом на січень 2020 року для працездатних осіб склав 4 723,00 грн.
Підстави та розмір моральної шкоди позивач обґрунтовує також тим, що внаслідок бездіяльності відповідача у неї, як інваліда 2 групи, погіршився стан здоров`я, з`явилися негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я. 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2021, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою суду від 27.01.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 236,15 грн.
Стягнуто із виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області на користь держави судовий збір у розмірі 08,42 грн. 
Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що факт порушення права позивача на доступ до інформації та тривале її ненадання, що підтверджено судовим рішенням, є законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно ч.ч.1,2 ст.1167, ч.1 ст.1173 ЦК України. Визначаючи розмір відшкодування такої шкоди, районний суд виходив із того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що негативні емоції, спричинені неправомірною поведінкою відповідача, мали наслідком серйозні зміни в її психоемоційному стані. Тому, з огляду на ступінь душевних страждань позивачки, стягненню з відповідача на її користь підлягає 236,15 грн., що відповідатиме критеріям розумності та справедливості. 
Із рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить змінити рішення міськрайонного суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Вважає постановлений до стягнення розмір моральної шкоди необґрунтованим та таким, що не враховує позицію Європейського суду з прав людини (справа «Недайборщ проти Російської Федерації»), а також практику судів у подібних спорах (рішення Деснянського районного суду м.Чернігів від 09.10.2020 у справі №750/7355/20, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.10.2020 у справі №569/14945/20, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2020 у справі №127/19592/20). 
Просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 01.09.2020 №216/3521/16-ц, згідно якої, виходячи з положень ст.ст.16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. 
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував законодавство у сфері захисту прав інвалідів, зокрема, ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ст.19 Загальної декларації прав людини та ч.1 ст.9, ст.19 та ст.21 Конвенції про права осіб з інвалідністю, якими гарантовано свободу висловлювання думки та переконань і доступ до інформації. 
16.02.2021 до апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Вважає розрахунок розміру моральної шкоди з квітня по серпень 2020 року застосований позивачем згідно п.6.7 постанови Верховного Суду по справі №914/263/19 від 26.02.2020, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки у вказаній справі сторонами є юридичні особи, а сама справа не пов`язана із відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку з порушенням права на доступ до публічної інформації.
Заперечує проти застосування до спірних правовідносин наведеної позивачем у апеляційній скарзі судової практики, як такої, що не стосується предмету спору. 
Вважає, що сам по собі розгляду запиту позивача про надання публічної інформації щодо наявності земельних ділянок не гарантує прийняття рішення міською радою про її надання у власність чи користування конкретній особі, що спростовує твердження позивачки про понесені нею моральні страждання та їх причинно-наслідковий зв`язок із бездіяльністю відповідача. 
Вважає, що позивач зловживає своїм правом на звернення до суду з ідентичними позовами, зокрема, у справах: №340/2568/20, №340/1257/20, №480/2282/20, №520/5617/2020, №260/1724/20, №520/5623/2020, №540/1018/20, №260/1723/20, що, на думку відповідача, має на меті отримання прибутку та свідчить про недобросовісність її поведінки.
Звертає увагу, що позивачем не надано висновку психологічної експертизи, яка б підтвердила спричинення моральної шкоди.
Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.04.2020 ОСОБА_1 направила до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області запит на отримання публічної інформації, в якому просила надати інформацію про наявність на території м.Миргорода вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд з місцями (орієнтирами) розташування. Відповідь на вказаний запит заявник просила надіслати за адресою: АДРЕСА_1 . Указані обставини встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 (справа №440/2423/20) та визнаються сторонами у цій справі. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 (справа №440/2423/20), яке набрало законної сили 07.08.2020, визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області щодо ненадання публічної інформації за запитом ОСОБА_1 від 18 квітня 2020 року та щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18 квітня 2020 року на отримання публічної інформації.
Зобов`язано виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 18 квітня 2020 року на отримання публічної інформації./а.с.8-10/
Частково задовольняючи позовні вимоги, міськрайонний суд виходив із того, що факт порушення права позивача на доступ до інформації та тривале її ненадання у відповідності до рішення суду, є законною підставою для відшкодування моральної шкоди. Проте вимоги щодо розміру відшкодування є надмірними. Визначаючи до стягнення розмір моральної шкоди в 236,15 грн., суд першої інстанції враховував відсутність належних та допустимих доказів, що запитувана позивачем інформація має для неї надважливе значення, займає провідне місце у її житті, а негативні емоції, спричиненні неправомірною поведінкою відповідача, мали наслідком значні душевні страждання та призвели до погіршення стану здоров`я. Оскільки відшкодування моральної шкоди не має бути формою заробітку та не повинно призводити до збагачення особи, постановлений до стягнення розмір моральної шкоди відповідатиме критеріям розумності та справедливості. 
Апеляційний суд погоджується із висновками районного суду. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України).
Згідно роз`яснень, викладених у пунктами 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду по справі №464/3789/17 від 10.04.2019 та Великої Палати Верховного Суду по справі №180/1560/16-а від 08.04.2020, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що міськрайонний суд, ґрунтуючись на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх доказів, вірно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 236,15 грн. 
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та обґрунтування права на відшкодування моральної шкоди, як способу захисту суб`єктивного цивільного права. 
Разом із цим, при постановленні оскаржуваного рішення, в частині, що не переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому підлягають до задоволення, оскільки сам факт порушення права позивача на доступ до інформації та тривале її ненадання у відповідності до рішення суду, викликає у позивача негативні емоції, адже порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечать їх головним конституційним обов`язкам. 
Стосовно посилань позивача на практику Європейського суду з прав людини у справі «Недайборщ проти РФ», зокрема, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди, апеляційний суд приймає до уваги рішення у справі «Ромашов проти України», де суд дійшов висновку, що моральна шкода не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Європейський суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику компенсацію меншу за ту, що була ним заявлена, проте об`єктивно визначив суму до стягнення з урахуванням розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що розмір моральної шкоди в 23 615,00 грн. є завищеним та таким, що не підтверджений належними доказами, в тому числі, причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача, на які посилається позивачка, як на причину погіршення стану здоров`я. При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що відповідь на запит про надання публічної інформації органом місцевого самоврядування позивачу була надана, а порушене право відновлено. Тоді як відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер, що не може бути спростовано посиланням на рішення судів першої інстанції, які не мають для суду апеляційної інстанції узагальнюючого значення. 
Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував законодавство у сфері захисту прав інвалідів, колегією суддів відхиляються, оскільки спірні відносини регламентовані положеннями ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема частина друга наведеної норми визначає право осіб, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом; та ст.ст.1173, 1174 ЦК України, якими регламентовано відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування.
При цьому ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає, що у разі якщо з поважних причин (інвалідність, обмежені фізичні можливості тощо) особа не може подати письмовий запит, його має оформити відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації, обов`язково зазначивши в запиті своє ім`я, контактний телефон, та надати копію запиту особі, яка його подала.
Оскільки позивач не пов`язує підстави позову із таким порушенням її права, як особи з інвалідністю (2 група), колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин законодавства у сфері захисту прав інвалідів.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними підставам звернення до суду, не ґрунтуються на доказах та законі, а тому є припущеннями позивачів, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10.03.2020.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 П.С. Абрамов

                                                                               С.М. Бондаревська