ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
05 лютого 2021 року
м.Харків
справа № 643/2254/19
провадження № 22-ц/818/764/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитинуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_3 , на рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 липня 2020 року, постановлене під головуванням судді Майстренко О.М., в залі суду в місті Харків,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила  стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня звернення до суду - 17.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за минулий час до пред`явлення даного позову, а саме з 15 листопада 2016 року по 15 лютого 2019 року.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона з 23.02.2001 року перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13.07.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. 25.07.2016 року рішення набрало законної сили. 
З 2003 року неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачкою в квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Зазначає, що відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених законом на батьків обов`язків майже не виконує, не бере педагогічної, посильної, трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні своєї доньки. Повноцінно не забезпечує матеріальною, грошовою допомогою, лише інколи перераховує мінімальні кошти на банківську картку доньки, а тому позивач вважає, що відповідач може сплачувати такий розмір аліментів, у зв`язку з чим звернулась до суду з вказаним позовом.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2   на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів з 15.11.2016 року по 15.02.2019 року та ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що після розірвання шлюбу позивач зверталася до відповідача з приводу отримання аліментів в 2016 року, майже через 3-4 місяців з моменту розірвання шлюбу. Адже сімейні стосунки між подружжям не тільки фактично припинилися, а й юридично. Після чого відповідач не надавав належним чином матеріального забезпечення на утримання неповнолітньої доньки. Вказує, що одним з головних аргументів та доказів на підтвердження того, що вона дійсно зверталася до відповідача про стягнення аліментів з листопада 2016 року по 2019 рік є надання позивачем копій квитанцій, а саме дублікату квитанції № BASS 5038104527 від 15.11.2016 року, про переведення ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 500 гривень. Також позивачем були надані до суду першої інстанції копії квитанцій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, що знову ж таки свідчить про те, що позивач неодноразово, починаючи з листопада 2016 року і по лютий 2019 рік зверталася до відповідача з приводу сплати аліментів на утримання доньки. Однак відповідач час від часу на протязі 3-х років перераховував грошові кошти на утримання дитини. Здійснював відповідач перерахування аліментів не належним чином, а час від часу, й тоді коли йому було це зручно робити, при цьому позбавляючи дитини належного матеріального забезпечення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання малолітньої доньки  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий час є безпідставними, оскільки позивачкою не доведений факт ухилення відповідача від сплати аліментів.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Судом встановлено, що з 23.02.2001 року сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
13.07.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. 25.07.2016 року рішення набрало законної сили . 
Донька проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.02.2019 року.
Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, син перебуває на утриманні у позивачки.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. А також вважає, що з відповідача слід стягнути також аліменти на утримання доньки і за попередній період, а саме: з 15 листопада 2016 року по 15 лютого 2019 року.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Питання стягнення аліментів за минулий час врегульовано ч.2 ст. 191 СК України.
Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.
За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов:
- до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались;
- особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.
Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо).
Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.
Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.
Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).
Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Обгрунтовуючи свої вимоги стосовно стягнення аліментів за минулий час, а саме з 15.11.2016 року по 15.02.2019 року посилалась на те, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів з листопада 2016 року по 2019 рік.
Підтвердженням звернення до відповідача з приводу сплати аліментів на утримання доньки вважає надання нею копій квитанцій, а саме дублікату квитанції № BASS 5038104527 від 15.11.2016 року, про переведення ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 500 гривень, копії квитанцій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.
Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 приймала заходи щодо одержання аліментів від відповідача на утримання доньки. При цьому просить суд стягнути аліменти з відповідача на утримання доньки з 15.11.2016 року по 15.02.2019 року
Крім того відсутні докази ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки за минулий час.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                 Н.П. Пилипчук 

Судді:                                                                                           С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова