ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 березня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/1929/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Колоколова С.І.
суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта"
на рішення Господарського суду Одеської області від „08" вересня 2020р.
у справі № 916/1929/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта"
до відповідача: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 73 935,86 грн.          
головуючий суддя - Щавинська Ю.М.
місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Справа розглянута без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження.

В С Т А Н О В И В :
У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»  про стягнення збитків за договором поставки № ОД/НХ-17-605/НЮ від 06.06.2017 року у сумі 73  935,86 грн.           Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-605/НЮ від 06.06.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, в результаті чого останнім понесені збитки у сумі 73 935,86 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 (суддя Щавинська Ю.М.) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між порушенням відповідачем зобов`язання і завданими позивачу збитками. 
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Сеуранта» з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 року у справі №916/1929/20 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ТОВ «Сеуранта»  суму фактично понесених збитків у розмірі 73  935,86 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 4204 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 20  000 грн.
Скаржник не погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
За твердженням апелянта, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач був позбавлений можливості виконати власні грошові зобов`язання перед третьою особою, зокрема ТОВ «Монблант», оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на рахунку позивача були відсутні необхідні кошти, що підтверджується заключною випискою АТ КБ «Приватбанк» за періоди з 04.08.2017 - 05.08.2017 та 28.08.2017 -29.08.2017, з якої вбачається недостатність коштів на рахунку позивача. При цьому, позивачем додано до матеріалів справи докази щодо наявності рахунків в інших банківських установах, з яких вбачається, що на банківському рахунку позивача, відкритому у ПАТ «МТБ Банк», залишок грошових коштів складав 435 грн. 64 коп., а решта банківських рахунків були відкриті у березні 2018 року (АТ «Укрсиббанк») та травні 2019 року (АТ «Сбербанк»).
Таким чином, на думку скаржника, ним було понесені збитки у вигляді додаткових витрат, а саме, штрафних санкцій, сплачених на користь ТОВ «Монблант», у зв`язку з порушенням зобов`язань з боку АТ «Українська залізниця».
Апелянт зазначає, що весь вересень та половину жовтня ТОВ «Сеуранта» намагалось в мирному порядку врегулювати питання сплати штрафних санкцій, направляло листи до ТОВ «Монблант» з проханням відстрочити платіж. Також, йшли усні переговори про поставку іншого товару в рахунок погашення штрафних санкцій та інших способів вирішення спірної ситуації.
На підтвердження відсутності коштів на рахунках позивачем було надано виписки з всіх банківських рахунках.
Скаржник зазначає, що відповідач у справі, а також суд у своєму рішенні послалися на платіжні доручення від 31.07.2017р. Однак, вказані платіжні доручення не є належними та допустимими доказами в розумінні ГПК України та не відносяться до цієї справи, а також не доводять факту наявності грошей на рахунках саме 04.08.2017, 05.08.2017 та 29.08.2017.
Також, скаржник зазначає, що судом у рішенні зазначено про добровільність сплати штрафних санкцій, як негативне явище у діях позивача. Однак, несплата у добровільному порядку потягнула би за собою сплати ще більшої пені, оплату судових витрат, виконавчий збір та інші витрати. Тому, на думку скаржника, він зробив все, що було в його силах, для мінімізування витрат.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" строк на апеляційне оскарження; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 року у справі № 916/1929/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" на рішення Господарського суду Одеської області від „08" вересня 2020р. у справі  №916/1929/20; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
18.01.2021від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта" надійшла заява про стягнення судових витрат та їх розрахунок, відповідно до якого останнє просить у разі задоволення позову стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 20  000 грн.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідач, згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального  та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2017р. між ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (змінено організаційно-правову форму на акціонерне товариство) (замовник) та ТОВ "Сеуранта" (постачальник) було укладено договір поставки №ОД/НХ-17-605НЮ (а.с.8-12), згідно умов якого постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (додаток № 1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених в договорі. Найменування товару: фанера та плити ДВП. (п.п.1.1., 1.2. договору).
Відповідно до п. 5.1. договору товар має бути поставлений в обсягах і строки (періоди), які визначені Графіком поставки (додаток №2). 
Згідно п. 6.1. договору замовник оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації.  Загальна сума по договору 410 499,33 грн, у тому числі ПДВ 20% 68 416,55 грн (п. 6.4. договору).
Відповідно до п.п.7.2. розрахунки за поставлений товар здійснюються замовником протягом 20 банківських днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.
Термін дії договору у пункті 16.2. сторонами погоджено з моменту його підписання до 31.12.2017р., а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань. 
Наявна в матеріалах справи специфікація №1 (а.с.13) свідчить про погодження сторонами поставки товару на загальну суму 410 499,33 грн. При цьому терміни поставки сторонами визначено у додатку №2 до договору - графік поставки (а.с.14).
Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу обумовлений у специфікації товар на загальну суму 409   261,76 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №33 від 23.06.2017р. на суму 97 729,62 грн, №37 від 26.06.2017р. на суму 190 597,80 грн, №42 від 18.07.2017р. на суму 120 934,34 грн (а.с.15-17).
Поставлений позивачем товар, як свідчать матеріали справи, був оплачений відповідачем платіжними дорученнями 30.08.2017р. на суми 97 729,62 грн, та 120 934,34 грн, платіжним дорученням від 01.09.2017р. на суму 190 597,80 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що 12.06.2017р. між ТОВ "Сеуранта" (покупець) та ТОВ "Монблант" (постачальник) було укладено договір поставки №PF-17 (а.с.21-23), відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти  товар та оплатити його на умовах даного договору. 
Пунктом 1.2. договору сторонами погоджено, що поставка товару здійснюється партіями. Найменування товару - Фанера ФК 1525х1524х8 мм, 1525х1525х10 мм, 1525х1525х18мм, 1525х1525х21 мм, плити ДВП. Загальна сума договору, відповідно до п.2.1. договору становить 238 602,12 грн.
Відповідно до п. 3.1. договору постачальник здійснює поставку товару покупцю згідно замовлень покупця (у вигляді електронних листів, факсимільних повідомлень) протягом трьох днів з дати отримання замовлення від покупця.
Згідно п. 4.2.1. договору покупець оплачує товар протягом 30 банківських днів з дати отримання товару.
Пунктом 6.5. договору сторонами погоджено, що у випадку прострочення платежу, замовник має сплатити штраф у розмірі 30% від суми заборгованості, та пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки.
На викання умов договору ТОВ "Монблант" було поставлено позивачу товар на загальну суму 238602,12 грн, що підтверджується видатковими накладними (а.с.24-26).
Позивачем зазначено, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, ТОВ "Сеуранта" не мало можливості своєчасно оплатити поставлений та ТОВ "Монблант" товар, з огляду на що останнім було надіслано претензію про сплату заборгованості у сумі 238 602,12 грн, а також штрафу та пені у сумі 73 935,86 грн. 
У підтвердження оплати заборгованості позивачем до матеріалів справи залучено платіжні доручення №12 від 17.10.2017р. на суму 246 687,05 грн та №26 від 26.10.2017р. на суму 65 850,93 грн (а.с.32-33).
Предметом спору у даній справі є питання наявності підстав покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків, завданих, як стверджує позивач, внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором поставки № ОД/НХ-17-605НЮ від 06.06.2017 року в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим останньому завдано збитків у вигляді штрафних санкцій, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Монблант".          За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, ст.15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.              
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. 614 та 1166 Цивільного кодексу України).
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Тобто, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання.
Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. А відтак, доводячи склад цивільного правопорушення у діях відповідача, відповідач мав довести, що його поведінка була неправомірною та протиправною. Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права.
Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно доведеності позивачем факту порушення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" зобов`язань за договором поставки №ОД/НХ-17-605НЮ (п.7.2) в частині своєчасної оплати поставленого товару та з доводами позивача про те, що датами виконання грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором, з урахуванням п. 7.2. договору, є по накладній №33 - 25.07.2017р, накладній №37 - 25.07.2017р. та накладній №42 - 15.08.2017р.
Водночас в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідачем прийнятий товар було оплачено 30.08.2017р., 01.09.2017р. та 30.08.2017р. відповідно.
Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно доведеності позивачем факту сплати Товариству з обмеженою відповідальністю "Монблант" згідно платіжних доручень №12 від 17.10.2017р. та №26 від 26.10.2017р. грошових коштів за поставлений за договором товар на загальну сумі 312 537,98 грн, з яких 238 602,12 грн - вартість товару, 73 935,86 грн - штрафні санкції.
В той же час, оцінюючи наявність причино-наслідкового зв`язку між фактом порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки від 06.06.2017р. та понесеними позивачем збитками, слід зазначити наступне.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають зазначеного прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Відповідно до статей 42, 44 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Надаючи оцінку наявним в матеріалах справ доказам, слід зазначити, що договір з ТОВ "Монблант" позивачем було укладено майже через тиждень після укладання договору з відповідачем.
Водночас договором від 12.06.2017р. передбачена значно суворіша відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у порівнянні з договором від 6.06.2017р. 
За таких обставин, укладаючи зазначений договір та визначаючи умови щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, які є обов`язковими для виконання сторонами, позивач мав усвідомлювати ризики невиконання договірних зобов`язань.
Крім того, заявлена позивачем сума збитків була відшкодована останнім на підставі претензії від 30.08.2017р. (а.с.31) у добровільному, а не примусовому порядку. При цьому, як вірно встановлено господарським судом, остання не містить розрахунку штрафних санкцій у сумі 73 935,86 грн. 
Також, не можна погодитись із визначеним ТОВ "Монблант" у претензії останнім днем сплати по накладній від 18.07.2017р. на суму 104 993,82 грн - 29.08.2017р., оскільки, як вірно встановлено господарським судом, таким днем, з урахуванням положень п. 4.2.1. договору від 12.06.2017р., є 30.08.2017р. 
Тобто, фактично, відповідна претензія була виставлена в останній день оплати за договором, до моменту виникнення прострочення.
Крім того, слід враховувати факт сплати позивачем суми основного боргу по договору від 12.06.2017р. та штрафних санкцій лише 17.10.2017р. (перша частина) та 26.10.2017р. (друга частина), незважаючи на проведення оплат з боку відповідача на суму 218 663,96 грн. ще 30.08.2017р.
Також, колегія суддів погоджується з вірним висновком господарського, що докази, надані позивачем на підтвердження відсутності на рахунках останнього грошових коштів, необхідних для оплати поставленого за договором від 12.06.2017р. товару, не можуть бути визнані належними та достовірними.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.76 ГПК України).           Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, у листі Головного управління ДПС в Одеській області, наданого позивачем в якості доказів наявності рахунків, наведено перелік фінансових установ, в яких обліковуються рахунки ТОВ "Сеуранта" станом на 03.04.2020р. Водночас, вказаний лист не містить інформації стосовно відкритих у ТОВ "Сеуранта" рахунків станом на момент виникнення спірних правовідносин.
Не може бути прийнята в якості належного доказу і надана позивачем виписка з рахунку в ПАТ "МТБ Банк" (а.с.69), оскільки матеріали справи свідчать, що основним рахунком, з якого позивачем здійснювались оплати по договору від 12.06.2017р., та на який відповідачем було перераховано грошові кошти за поставлений ТОВ "Сеуранта" товар, є рахунок, відкритий в АТ КБ "Приватбанк".
Натомість матеріали справи не містять повної виписки по рахунку позивача, відкритому у АТ КБ "Приватбанк", за спірний період, водночас містять лише вибіркові дані за період з 04.08.2017р. по 05.08.2017р. та з 28.08.2017р. по 29.08.2017р.
Поряд з цим, з урахуванням наданих відповідачем у підтвердження перерахування на рахунок позивача грошових коштів по інших договорах платіжних доручень (а.с.57-62), колегія суддів вважає доведеним наявність на рахунках ТОВ "Сеуранта" у спірний період коштів у відповідному розмірі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч.  1-3 ст.  13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Доводи апелянта з приводу неповно встановлених обставин судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  апелянта за текстом його апеляційної скарги, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284
Господарського процесуального кодексу України,
Південно-західний апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сеуранта"  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 року у справі №916/1929/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.   

Повний текст постанови
складено  та підписано 
„12" березня 2021  року

Головуючий суддя                                                                      С.І. Колоколов

Суддя                                                                                         Г.П. Разюк

             Суддя                                                                                             Я.Ф. Савицький