Постанова
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/12252/18
провадження № 61-22303св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Десята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у місті Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Десята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у місті Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, визначення частки померлої у праві сумісної власності на квартиру, визначення права власності на 1/4 частину квартири.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Десята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у місті Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, АТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Дельта Банк», про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, визначення частки померлої у праві сумісної власності на квартиру, визначення права власності на 1/4 частину квартири.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , яка за своє життя перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 та в цей час, 14 серпня 1998 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , оформивши договір купівлі-продажу на ОСОБА_2 .
 
Зазначає, що вона як дочка, а відповідач як чоловік померлої є спадкоємцями першої черги після смерті її матері. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім неї, до нотаріальної контори з претензією кредитора в порядку статті 1281 ЦК України звернулись ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Дельта Банк».
 
У зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , був відсутній правовстановлюючий документ на спадкову квартиру, то це позбавило її можливості отримати свою частину спадщини, яка залишилась після смерті її матері, оскільки за життя право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру не зареєструвала, що унеможливлює оформлення спадщини, у зв`язку з чим просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя відповідача ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 , визначити, що частка померлої ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на цю квартиру становить 1/2 її частину, визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті її матері на 1/4 частину цієї квартири.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року позов задоволено.
 
Визнано спільним майном подружжя в рівних частинах, а саме по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як набутим за час шлюбу, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину цієї квартири, визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини цієї квартири та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 459,86 грн судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , так як на момент оформлення договору купівлі- продажу вказаної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були офіційно одружені та квартира була придбана в інтересах сім`ї, а сам факт отримання відповідачем коштів від продажу частин інших квартир не може свідчити, що ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири. Крім того, суд вважав доведеним той факт, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3   у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, що позбавило її можливості оформити на це майно право власності, тому суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, набутим за час шлюбу, в рівних частинах відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року змінено, викладено резолютивну частину у наступній редакції.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37,3 кв. м.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  3 459,86 грн судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд не врахував, що відповідно до положень закону, які діяли на час набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спірної квартири, діяла презумпція рівності права подружжя на майно придбане за час шлюбу і воно за законом є об`єктом спільної сумісної власності, тому визнання цього факту в резолютивній частині судового рішення не є обов`язковим.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Деснянського районного суду міста Києва.
 
11 грудня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано постанову Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16).
 
У касаційній скарзі зазначено, що спірна квартира була придбана на власні кошти ОСОБА_2 , які він одержав від продажу двох кімнат, що перебували у його приватній власності.
 
Доводи інших учасників справи
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначала, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 07 червня 1974 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, який був розірваний 21 липня 1981 року.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 1996 року поділено майно подружжя ОСОБА_5 , а саме квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 отримала 53/100 частин цієї квартири, а її колишній чоловік ОСОБА_5 - 47/100 частин квартири.
 
28 лютого 1997 року ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
 
ОСОБА_3 за час шлюбу з відповідачем подарувала йому 53/100 частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування від 05 грудня 1997 року, зареєстрованого 16 грудня 1997 року за № 73/0471.
 
26 березня 1998 року ОСОБА_2 продав належні йому 53/100 частини квартири АДРЕСА_2 та 26 травня 1998 року ОСОБА_2 відчужив 41/100 частину квартири АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 серпня 1998 року ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 , який зареєстрований 22 вересня 1998 року у БТІ м. Києва шляхом запису в реєстрову книгу під № 5020.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивача ОСОБА_3 померла. ОСОБА_1 - донька померлої ОСОБА_3 
 
12 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлою ОСОБА_3 , однак державний нотаріус видав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зазначивши, що у ОСОБА_1 відсутній правовстановлюючий документ на спадкову квартиру, та те, що право власності ОСОБА_3 за своє життя на спірну квартиру не зареєструвала.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Спірні правовідносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 виникли під час дії Кодексу про шлюб та сім`ї України в редакції 1963 року, Закону України «Про власність» та ЦК УРСР в редакції 1963 року.
 
Статтею 3 КпШС України закріплено рівність прав жінки і чоловіка в Україні.
 
Згідно із статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Відповідно до статті 27 КпШС України подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб.
 
Також, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.
 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
 
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
 
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Так, згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
 
Відповідно до статті 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ - під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. 
 
В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 466/6752/16-ц(провадження № 61-15244св18).
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно із частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
 
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
 
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Згідно із положеннями частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
 
Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира була придбана за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ця квартира була придбана в інтересах сім`ї, натомість відповідач належних, достатніх і допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти не надав, презумпцію спільності майна не спростував, позовних вимог про визнання цієї квартири особистою власністю не заявляв.
 
Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно відхилили доводи відповідача про те, спірна квартира є його особистою власністю, оскільки була придбана на власні кошти відповідача ОСОБА_2 , які він одержав від продажу двох кімнат, з огляду на те, що всі правочини, які стосувалися придбання або відчуження нерухомого майна, здійснювались під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , дарування відповідачу частини квартири було направлено на інтереси сім`ї, як і всі наступні дії з реалізації та придбання майна в період зареєстрованого шлюбу, і сам по собі факт отримання відповідачем коштів від продажу квартир не доводить, що саме ці кошти були використані на придбання спірної квартири на АДРЕСА_1 , а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільним майном померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
Також, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , однак у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно позбавлена можливості оформити право власності на це майно. З урахуванням того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і сторони у справі є спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_3 у рівних частинах, то позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 є обґрунтованими.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до положень закону, які діяли на час набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спірної квартири, діяла презумпція рівності права подружжя на майно, придбане за час шлюбу і воно за законом є об`єктом спільної сумісної власності, тому визнання цього факту в резолютивній частині судового рішення є зайвим.
 
Також, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що доводи скаржника стосовно того, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано постанову Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16) є необґрунтованими, так як у наведеній справі Верховного Суду України та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 липня 2019 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький
| В. С. Висоцька
| І. В. Литвиненко