ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 березня 2021 року                м. Чернівці        Справа № 727/1876/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа: ОСОБА_6 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на ухвалу та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року, ухвалених під головуванням судді Слободян Г.М., дата складання повного тексту рішення 28.12.2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась з позовом до відповідачів про визначення розміру частки у спільному майні та його поділ, припинення права спільної часткової власності.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.10.2008 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про захист права власності шляхом заборони дій, які порушують права власника, знесення самочинного будівництва відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено, визнано за ОСОБА_6 право власності на наступні приміщення, а саме – підвал, площею 3,70 кв.м., підвали, площею 21,0 кв.м. та 5,2 кв.м.; окрім цього, - на 1-му поверсі квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати площею 18,6 кв.м., кімнати площею 24,8 кв.м., коридору площею 9,8 кв.м., санвузла площею 2,8 кв.м., а всього загальною площею 56,0 кв.м., сходову клітину площею 3,3 кв.м., веранду 2 площею 4,8 кв.м.; квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з кімнати 18,6 кв.м., кухні площею 9,4 кв.м., кімнати площею 14,1 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., кімнати площею 9,0 кв.м., а всього загальною площею 
Провадження №22-ц/822/283/21                 
52,3 кв.м. Також було виділено сходову клітину площею 8,2 кв.м., частину горища відповідно до плану площею 30,9 кв.м., приміщення №2 площею 5,47 кв.м., частину приміщення №4 площею 10,57 кв.м., приміщення №1 площею 14,48 кв.м. ОСОБА_3 було виділено у власність наступні приміщення в зазначеному вище будинку, зокрема: - підвал площею 12,7 кв.м.; коридор площею 14,9 кв.м.; на 1-му поверсі квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з кімнати площею 15,4 кв.м., кімнати площею 14,0 кв.м., кімнати площею 11,8 кв.м., коридору площею 4,0 кв.м., кухні площею 5,7 кв.м., ванної кімнати площею 4,4 кв.м., комори площею 1,8 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., комори площею 1,2 кв.м., коридору площею 4,3 кв.м., а всього загальною площею 63,5 кв.м., також - частину горища відповідно до плану площею 18,2 кв.м., приміщення №3 площею 13,95 кв.м., частину приміщення №4 площею 4,25 кв.м.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 листопада 2015 року визначено, що виділене у власність в натурі ОСОБА_6 нерухоме майно у будинку АДРЕСА_4 , а саме: підвал площею 3,70 кв.м., підвал площею 21,0 кв.м. та 5,2 кв.м; на 1-му поверсі двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 43,40 кв.м., загальною площею 56,0 кв.м., сходова клітина площею 3,3 кв.м., веранда 2 площею 4, 8 кв.м., трьохкімнатна квартира № 2 житловою площею 41,70 кв.м., загальною площею 52,30 кв.м., сходова клітина світлиці площею 8,2 кв.м., частина горища відповідно до плану площею 30,9 кв.м., приміщення № 2 площею 5,47 кв.м., частина приміщення № 4 площею 10,57 кв.м., приміщення № 1 площею 14,48 кв.м., становить 44/100 ідеальних часток від вказаного нерухомого майно.
Визначено, що виділене у власність в натурі ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_4 , а саме: підвал площею 12,7 кв.м., коридор площею 14,9 кв.м., на 1-му поверсі квартира №3 житловою площею 41,2 кв.м., загальною площею 63,5 кв.м., частина горища відповідно до плану площею 18,2 кв.м., приміщення №3 площею 13,95 кв.м., частина приміщення №4 площею 4,25 кв.м. становить 26/100 ідеальних часток від вказаного нерухомого майно. 
Вказує, що необхідністю звернення в суд з позовом про визначення часток спільного майна, його поділ та припинення права спільної сумісної власності стали ті обставини, що 05.02.2019 року постановою Чернівецького апеляційного суду за скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було скасовано додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року та в задоволенні заяви ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення було відмовлено. Окрім наведеного, позовну вимогу щодо визначення розміру часток в спірному будинку обґрунтовувала і тим, що в даний час після проведення реконструкції і надбудови, 44/100 часток в будинку АДРЕСА_4 складаються вже з чотирьохкімнатної квартири загальною площею 174,7 кв.м., житловою 82.3 кв.м.
Щодо заявленої вимоги поділу майна, яке перебуває у спільній частковій власності, обґрунтовує нормами ч.2 ст.355 ЦК України та ч.1 ст.356 ЦК України. Зазначає, що оскільки в позасудовому порядку неможливо з відповідачами дійти погодження, вважає, що слід припинити, виділивши в натурі частку нерухомого майна у вигляді 44/100 часток в будинку АДРЕСА_4 , яке складаються вже з чотирьох кімнатної квартири загальною площею 174.7 кв.м., житловою 82.3 кв.м. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 : служба у справах дітей Чернівецької міської ради, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визначення розміру частки у спільному майні та його поділ, припинення права спільної часткової власності відмовлено.
Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.12.2020 року залишено без розгляду клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. 
Не погоджуючись з вказаними рішеннями ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , оскаржила їх в апеляційному порядку, просить позов задовольнити.
В обґрунтування вимог вказує, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про відмову в позові з мотивів відсутності достатніх правових підстав для припинення права власності на належну сторонам частку в праві спільної часткової власності на спірний будинок.
Зазначає, що просила поділити нерухоме майно та припинити право спільної часткової власності, оскільки житловий будинок є подільним, 44/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4 , що належать ОСОБА_7 , є окремим об`єктом нерухомого майна (квартири АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_3 та іншим, є також окремим об`єктом нерухомого майна та підлягає поділу.
Посилається на постанови ВС від 14.02.2018 року, 24.12.2020 року в справі 457/725/16-ц.
Що стосується заперечень на ухвалу суду, то апелянт вказує, що суд помилково вважав, що клопотання про призначення експертизи подано нею поза межами процесуального строку, передбаченого ст.83 ЦПК України, однак такий строк був пропущений з поважних причин, оскільки причиною пропуску було перебування справи на розгляді в Чернівецькому апеляційному суді.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Вказують, що ОСОБА_1 вже зверталася з ідентичними позовними вимогами, в задоволенні яких було відмовлено. Крім того, вважають, що судом вірно вирішено питання оскаржуваною ухвалою, оскільки клопотання про призначення експертизи було подано з пропуском строків.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає лише частково.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право виділяти в натурі і діяти в своїх інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 позивачу не надавали і така позовна вимога заявлена стороною у відсутності відповідних повноважень.
Окрім наведеного, встановлено за фактично з`ясованими обставинами справи, що спірний будинок АДРЕСА_4 , побудований і знаходиться на земельній ділянці спільного користування, як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_3 та інших співвласників. На думку суду, у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову позивачці у задоволенні позову, оскільки немає достатніх правових підстав для припинення права власності на належну йому частку ОСОБА_3 та співвласників ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в праві спільної часткової власності на спірний будинок.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду частково.
Щодо заперечень, викладених в апеляційній скарзі на ухвалу суду від 18.12.2020 року про залишення без розгляду повторного клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів виходить з наступного.
Доводи апеляційної скарги на зазначену ухвалу зводяться до того, що суд відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи та закрив підготовче провадження, чим порушив право на подання доказів.
Розглядаючи клопотання суд першої інстанції виходив з того, що заявником не обґрунтовано причини пропуску строку звернення з клопотанням про встановлення додаткового строку на подання доказів, з посиланням на докази та виходячи з наведеного дійшов висновку про залишення клопотання без розгляду.
Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на зміст клопотання (т.2 а.с.99-101), в якому містяться доводи поважності причин пропуску такого строку, яким суд зобов`язаний був надати оцінку.
Усуваючи зазначене порушення норм процесуального закону суд апеляційної інстанції виходить з того, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 05.10.2020 року встановлено, що клопотання було заявлено лише 18.03.2020 року, тобто після закінчення строку, встановленого ч.2 ст.83 ЦПК України.
Підставою для встановлення додаткового строку апелянт вважав перебування справи в суді апеляційної інстанції та призначення справи до розгляду лише на 18.03.2020 року, проте вказані обставини не можуть бути визнані поважними, оскільки перебування справи на розгляді в апеляційному суді протягом 2019 року та з часу повернення справи до суду першої інстанції й призначення справи до розгляду на 18.03.2020 року не позбавляло заявника сумлінно користуючись процесуальними правами та обов`язками як позивача у справі подати клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказу раніше ніж, 28.10.2020 року.
Таким чином, колегія дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає зміні, шляхом доповнення її резолютивної частини реченням наступного змісту: «визнати наведені в клопотання від 28.10.2020 року причини про встановлення додаткового строку для подання доказу неповажними». 
Що стосується предмета спору по суті заявлених вимог, колегія суддів зазначає таке.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 
12.08.2004 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 56,0 кв.м., яка складається з двох кімнат житловою площею 43,40 кв.м. (т.1 а.с.5).
11.10.2004 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 52.3 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 41.70 кв.м. (т.1 а.с.6).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2009 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Поділено приміщення у будинку на АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на: підвал, площею 3,7 кв. м, підвали, площами 21 кв. м та 5,2 кв. м, на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з кімнати, площею 18,6 кв. м, кімнати, площею 24,8 кв. м, коридору площею 9,8 кв. м, санвузла, площею 2,8 кв. м, а всього загальною площею 56 кв. м, сходову клітину, площею 3,3 кв. м, веранду, площею 4,8 кв. м, квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з кімнати, площею 18,6 кв. м, кімнати, площею 14,1 кв. м, вбиральні, площею 1,2 кв. м, а всього загальною площею 52,3 кв. м, сходову клітину світлиці, площею 8,2 кв. м, частину горища, площею 30,9 кв. м, приміщення, площею 5,47 кв. м, частину приміщення площею 10,57 кв. м, приміщення, площею 14,48 кв. м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: підвал, площею 12,7 кв. м, коридор, площею 14,9 кв. м, квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з кімнати, площею 15,4 кв. м, кімнати, площею 14 кв. м, кімнати, площею 11,8 кв. м, коридору, площею 4 кв. м, кухні, площею 5,7 кв. м, ванної кімнати, площею 4,4 кв. м, комори, площею 1,8 кв. м, вбиральні площею 0,9 кв. м, комори, площею 1,2 кв. м, коридору, площею 4,3 кв. м, всього загальною площею 63,5 кв. м, частину горища, площею 18,2 кв. м, приміщення, площею 13,95 кв. м, частину приміщення, площею 4,25 кв. м. (т.1 а.с.7-12, 71-75).
Зазначене рішення залишене без змін ухвалами Апеляційного суду Чернівецької області від 18.02.2009 року та Верховного Суду України від 02.06.2009 року (т.1 а.с.13-14).
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року визначено, що виділене у власність в натурі ОСОБА_6 нерухоме майно у будинку на АДРЕСА_4 , а саме: підвал, площею 3,70 кв. м, підвал, площами 21,0 кв. м та 5,2 кв. м; на першому поверсі двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 43,40 кв. м, загальною – 56,0 кв. м, сходова клітина, площею 3,3 кв. м, веранда «2», площею 4,8 кв. м, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 41,70 кв. м, загальною – 52,30 кв. м, сходова клітина світлиці, площею 8,2 кв. м, частина горища відповідно до плану, площею 30, 9 кв. м, приміщення № 2, площею 5,47 кв. м, частина приміщення № 4, площею 10,57 кв. м, приміщення № 1, площею 14,48 кв. м, - становить 44/100 ідеальних частини від вказаного нерухомого майна.
Визначено, що виділене у власність в натурі ОСОБА_3 у будинку на АДРЕСА_4 , а саме: підвал, площею 12,7 кв. м, коридор, площею 14,9 кв. м, на першому поверсі квартира АДРЕСА_3 , житловою площею 41,2 кв. м, загальною – 63,5 кв. м, частина горища відповідно до плану, площею 18,2 кв. м, приміщення № 3, площею 13,95 кв. м, частина приміщення № 4, площею 4,25 кв. м, - становить 26/100 ідеальних частини від вказаного нерухомого майна.
ОСОБА_6 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що стверджується дослідженою Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрацією права власності. За вказаною Інформацією відповідачі є співвласниками (приватна спільна часткова власність) в будинку АДРЕСА_4 , де проживають в квартирі АДРЕСА_3 (т.1 а.с.17).
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26.08.2015 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та прокурора Шевченківського району м. Чернівці задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.07.2015 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про роз`яснення рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.10.2008 року відмовлено (т.1 а.с.118-120).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року додаткове рішення скасовано. В задоволенні заяви ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення відмовлено (т.1 а.с.41).
Постановою ВС від 16 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 задоволено.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасовано, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року залишено в силі (т.2 а.с.159-164).
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 15.10.2004 року вбачається, що її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.18).
У відповідності до договору дарування 30.12.2015 року ОСОБА_6 подарував малолітній ОСОБА_2 44/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.19).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 30.12.2015 року зареєстровано на підставі договору дарування 30.12.2015 року, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. право власності за власником ОСОБА_2 44/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_4 , вид спільної власності: спільна часткова, форма власності приватна (т.1 а.с.20, 89 - 96).
ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітньої дитини в грудні 2016 року, зверталася в суд з позовом до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з нерухомого майна та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.12.2017 року позовні вимоги було задоволено. Виділено в натурі частку з майна ОСОБА_6 , що складається з кв. АДРЕСА_6 , припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 44/100 часток даного житлового будинку. Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 08.02.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.12.2017 року скасовано та у позові ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності відмовлено (т.1 а.с.37).
Підставою для відмови у задоволенні зазначених вимог стало пред`явлення позову не до усіх належних відповідачів, на права яких впливало вирішення спору, що спростовує заперечення відповідачів щодо повторного звернення із аналогічним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 цього Кодексу співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 357 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
У відповідності до ч.1 та 3 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
В силу ч.1 та 2 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Згідно частин 1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
З роз`яснень Пленуму ВСУ, наданих у п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 р. №7 з наступними змінами та доповненнями, вбачається, що виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.
Однак, за положеннями ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Крім того, відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники – відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Таким чином, законом передбачено виділ і поділ майна. Виділ - це коли виділяється частка майна одному із співвласників, а поділ - це коли майно ділиться між всіма співвласниками, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в поділі спірного майна, оскільки відсутня згода всіх співвласників на такий поділ.
Однак, предметом спору було право позивача, з яким вона звернулася в інтересах неповнолітньої доньки, про виділ останній у власність 44/100 частин, в будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 174.7 кв.м., житловою 82.3 кв.м.
Проте, відмовляючи у задоволені вимог про захист невизнаного права суд першої інстанції залишив спір невирішеним, а обґрунтував відмову в цьому порушенням принципу рівності прав на земельну ділянку, що суперечить засадам диспозитивності цивільного процесу, оскільки за обставинами справи вимог щодо прав на земельну ділянку не заявлялося.
Як вбачається з матеріалів справи спір про визначення розміру часток у спільному майні, його поділ і припинення права спільної часткової власності виник відносно майна – будинковолодіння АДРЕСА_4 , яке складається з об`єднаних квартир 1 з 2 та 3, відповідно їх частки складають 44/100 та 26/100. Зазначені частки вже визначені на підставі додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2015 року, яке залишене в силі постановою ВС від 16.12.2020 року.
Крім того, ОСОБА_6 13.12.2015 року було подаровано ОСОБА_2 44/100 часток житлового будинку АДРЕСА_4 . 
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За загальними правилами дійсність правочину презюмується, а вищезазначений договір дарування недійсним не визнавався, тому спір щодо визначення розміру часток відсутній.
Отже, ОСОБА_2 набула право власності на вказане майно в тому обсязі, що належало дарувальнику і її право є похідним від частки в обсягах, яке вже була визначена судовим рішенням попередньому власнику. Крім того, відчуження такого майна без згоди інших співвласників вже відокремлювало це майно від спільної часткової власності з іншими особами.
Що стосується вимоги про припинення права спільної часткової власності, то колегія відзначає наступне.
Як вже зазначалося, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 жовтня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2009 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Поділено приміщення у будинку на АДРЕСА_4 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .
В подальшому, додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2015 року було визначено, що виділене у власність в натурі ОСОБА_6 нерухоме майно у будинку на АДРЕСА_4 становить 44/100 ідеальних частини, а виділене у власність в натурі ОСОБА_3 у будинку на АДРЕСА_4 становить 26/100 ідеальних частини від вказаного нерухомого майна.
Згідно ч.4-5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Таким чином, обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.10.2008 року разом із додатковим рішенням цього ж суду від 16.11.2015 року стосуються саме спірного майна, вже були встановлені відносно ОСОБА_6 як попереднього власника, отже мають преюдиційне значення для набувача цього майна – ОСОБА_2 в частках та обсягах, що належали ОСОБА_6 та не спростовані нею в рамках цього спору, оскільки доводи вимог як раз зводяться до мотивів захисту порушеного права і пред`явлення цього позову через скасування судом додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2015 року, яке згодом було залишене в силі постановою ВС від 16.12.2020 року.
Доводи позовної заяви щодо відмінності складових виділеного ОСОБА_6 майна у зв`язку з проведеною реконструкцією кількості кімнат не можуть бути підставою для розгляду спору за вимогою ОСОБА_2 , оскільки не змінився предмет спору та реконструкція не може впливати вже на визначений судом розмір часток, а лише може бути підставою для проведення реєстраційних змін в порядку, визначеному законом.
Крім того, доводи позовної заяви щодо припинення права спільної часткової власності є безпідставною, оскільки в силу ч.3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації, отже право власності припиняється в силу закону і підтвердження рішенням суду не потребує.
Згідно ч.1, ч.4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже, суд першої інстанції не в повній мірі та неналежним чином обґрунтував підстави для відмови у задоволенні зазначеної вимоги, що в силу 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення шляхом викладення мотивів в редакції цієї постанови.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року змінити, доповнивши її резолютивну частину абзацом першим наступного змісту: «Визнати причини пропуску строку неповажними» та її мотивувальну частину доповнити змістом цієї постанови.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/