справа № 755/14373/17
головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
провадження № 22-ц/824/2732/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

16 січня 2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"  на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська конвенція з повернення боргів" (далі по тексту позивач, ТОВ "ФК" Європейська агенція з повернення боргів") звернулося з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 30199,88 грн.
В обгрунтування позовних вимог ТОВ "ФК" Європейська агенція з повернення боргів" вказувало, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений кредитний договір № 500432012, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 9515,83 грн. Позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі визначені договором та додатком №1 до кредитного договору. 30 вересня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Дата Майнінг Груп" було укладено договір факторингу, згідно з яким до ТОВ "Дата Майнінг Груп" перейшло право грошової вимоги до відповідача. 10 жовтня 2016 року між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, згідно з яким до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не надавав. Відповідно до Додатку №1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, характеристики права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" набув права грошової вимоги до відповідача у сумі 30199,88 грн з яких: 9515,83 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 14484,05 грн - заборгованість за процентами та комісією; 6200 грн - пеня. 19 жовтня 2016 року Т0В "Дата Майнінг Груп" листом повідомив позичальника ОСОБА_1 про відступлення права вимоги до ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів". 
24 жовтня 2016 року ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було направлено ОСОБА_1 повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 500432012 від 20 листопада 2013 року та включення персональних даних ОСОБА_1 до бази персональних даних. У цьому повідомленні боржника повідомлено про перехід права вимоги до позивача, як нового кредитора та пред`явлено вимогу про сплату боргу у сумі 30199,88 грн.
Оскільки вимога залишена без задоволення, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення указаної заборгованості із відповідача.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2018 року задоволено позов ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за кредитним договором № 500432012 від 20 листопада 2013 року в розмірі 30199,88 грн та судовий збір у розмірі 1600 грн (а.с. 40-44).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 12 січня 2018 року. Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2018 року. Цивільну справу направлено за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва (а.с.95-96).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду генеральний директор Ревунов Р.О. в інтересах ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 04  листопада 2020 року звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просив  скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У доводах апеляційної скарги не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності та зазначає, що згідно з п. 11.2 Розділу 2 "Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк", затверджених Розпорядженням цього товариства від 31 липня 2013 року за №2011, сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають за договором, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплату неустойки (штрафів) тощо, становить 50 років. Указане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності.
Крім того, звертає увагу суду на ту обставину, що кінцевий строк повернення кредиту умовами підписаного відповідачем договору передбачено до 21 листопада 2016 року, в той час, як позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2017 року, тому строк позовної давності не сплив.
Також зазначає, що умовами договору передбачено повернення коштів черговими платежами, тому перебіг строку позовної давності повинен розраховуватися з урахуванням кожного такого платежу, а саме за 27 платежів згідно з наведеним позивачем розрахунком.
У доводах апеляційної інстанції позивач також зазначає, що оскільки ним набуто право вимоги за договором у жовтні 2016 року, то до цього часу він не міг знати про порушення своїх прав, а відтак, початок перебігу для нього позовної давності починається саме з цього часу, тому не є пропущеним.
03 грудня 2020 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 , надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
У своїх запереченнях відповідач указує, що позивач, звертаючись із вимогами про сплату йому боргу як новому кредитору, із позовом та апеляційною скаргою указував адресу, за якою відповідач не мешкає. Тому жодного повідомлення про переуступку права вимоги не отримував.
Вказує, що позивачем було пропущено строк загальної позовної давності, не надано доказів узгодження збільшеного строку позовної давності та не надано доказів переривання строку позовної давності шляхом здійснення сплати періодичних платежів первісному кредитору та позивачу.
Також вказує, що позивачем його не було повідомлено про уступку права вимоги , у зв`язку з чим він не несе перед ним ніяких фінансових зобов`язань.
Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки у справі ціна позову становить 30 199,88 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску позовної давності, про що було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.
Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, вважає за необхідне змінити мотиви, за яких слід відмовити у позові.
Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений кредитний договір № 500432012, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 9515,83 грн. Позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі визначені договором та додатком № 1 до кредитного договору (а.с. 5-9, Т1).
Так, згідно з п. 2.2 розділу №1 "Базові умови кредитування" процентна ставка за користування кредитом складає 14,99% річних. Тип ставки - фіксована.
Пунктом 2.8 указаного розділу передбачена комісійна винагорода банку: 
2.8.1 - за управління кредитом - 3,60%
- за період з 1 - го місяця користування кредитом по 36-й місяць користування кредитом - 3,60% від суми кредиту;
- комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, розраховується від суми кредиту, зазначеної в п.2.1 розділу №1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення позичальником кредиту, що вказана в п.2.3 розділу №1 цього договору. В будь якому випадку сплата позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення кредиту за цим договором (а.с. 5, Т.1).
Відповідно до п. 4 указаного розділу позичальник зобов`язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом №1 цього договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором (далі - прострочення платежу) сплатити банку штраф у розмірі 50,00 гривень за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу.
При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 (п`ять) днів і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 гривень за кожний випадок допущеного прострочення платежу. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим договором, визначені сторонами у розділі №2 цього договору (а.с. 5, Т.1).
Сторонами було підписано додаток №1 до кредитного договору № 500432012 від 20 листопада 2013 року, а саме графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг.
Відповідно до пункту 2.4 додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту "Відновлювальна кредитна лінія") від 20 листопада 2013 року, підписаного сторонами (а.с. 7, Т.1) сторони погодили дату сплати щомісячного обов`язкового мінімального платежу за кредитом до 21 числа місяця.
Відповідно до пункту 2.2 указаного додатку передбачено процентну ставку за користування коштами відновлювальної кредитної лінії, що складає 5% щомісячно.
До позову позивачем були надані також підписана відповідачем анкета-заява на отримання кредиту та анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції на укладення  Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту "Кредит готівкою"/ "Кредит готівкою "Партнерський"/ "Моментальні гроші"та продукту "Відновлювальна кредитна лінія"( а.с. 9, Т.1).
20 листопада 2013 року відповідач отримав платіжну картку, що підтверджено його розпискою, яка додана до позову.
У зв`язку з невиконанням належним чином договірних зобов`язань відповідачем станом на 10 жовтня 2016 року заборгованість склала 30199,88 грн, з яких: 9515,83 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 3560,72 грн - заборгованість за відсотками та 10923,33 грн за комісією; 6200 грн - неустойка. Указана заборгованість визначена позивачем у доданому до позову розрахунку (а.с. 13, Т1).
З матеріалів справи також слідує, що 30 вересня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк"та ТОВ "Дата Майнінг Груп"було укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ "Альфа-Банк" уступив на користь ТОВ "Дата Майнінг Груп" право грошової вимоги до відповідача. 
10 жовтня 2016 року між ТОВ "Дата Майнінг Груп та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу №"2016-1ДМГ/ЄАПБ, згідно з яким до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Таким чином, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення.
Договір уступки права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги. Отже правонаступник може доводити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права.
Тобто право вимоги за основним зобов`язанням переходить в момент передачі документів, які є доказами права вимоги.
Так, позивачем до позову було додано договори уступки права вимоги, за якими: 
30 вересня 2014 року ПАТ "Альфа-Банк" уступив на користь ТОВ "Дата Майнінг Груп" право грошової вимоги до боржників, перелік яких міститься в додатку до цього договору;
10 жовтня 2016 року ТОВ "Дата Майнінг Груп уступив на користь ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" на підставі договору факторингу №"2016-1ДМГ/ЄАПБ, право грошової вимоги до боржників, перелік яких міститься в додатку до договору.
До матеріалів справи позивачем також було надано витяг з додатку №1-1 до договору факторингу №"2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року характеристики прав вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами (а.с. 23, Т.1), згідно з яким позивач набув право вимоги до відповідача на загальну суму 30199,88 грн на підставі договору №500432012 від 20 листопада 2013 року. 
Разом з цим, до позову не надані будь-які докази, що право вимоги до відповідача на загальну суму 30199,88 грн на підставі договору №500432012 від 20 листопада 2013 року, було предметом укладеного 30 вересня 2014 року між ПАТ "Альфа-Банк"та ТОВ "Дата Майнінг Груп" договору факторингу.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
Стверджуючи про факт укладення договору про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Дата Майнінг Груп" позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з цього приводу. При цьому в ході розгляду справи позивач просив про розгляд справи за його відсутності. Зважає колегія суддів і на те, що не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту переуступлення права вимоги до відповідача за кредитним договором №500432012 від 20 листопада 2013 року від ПАТ "Альфа-Банк"та ТОВ "Дата Майнінг Груп", відтак й наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за цим договором на користь позивача. Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги.
Таким чином колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичного переуступлення права вимоги за кредитним договором №500432012 від 20 листопада 2013 року матеріали справи не містять, відтак такі твердження позивача не можуть бути прийняті судом. За таких умов відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" в порядку повернення кредиту будь-яких коштів.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, а саме у зв`язку з недоведеністю позову, а не внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що змінено було лише мотиви відмови у задоволенні позову, підстав для зміни розподілу судових витрат немає.
Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"  задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у позові.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана    	
Судді 	К. П. Приходько    	
 	С.О. Журба