Справа № 461/3197/20                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2528/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
Розглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу № 461/3197/20 за апеляційною скаргою представника АТ «Ідея Банк» - адвоката Жовтонецького В.М. на рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

13 квітня 2020 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 31 594,58 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.02.2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № Z 75.00507.0004874532 згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 700,00 грн. із сплатою 9,99% річних з поверненням кредитних коштів та відсотків за їх користування у терміни, передбачені Графіком погашення щомісячних платежів. Позичальник ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконав та станом на 24.03.2020 року допустив заборгованість в розмірі 31 594, 58 грн., що підтверджується Випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року позов АТ «Ідея Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за Кредитним договором № Z 75.00507.004874532 від 11.02.2019 року в сумі 24 555,68 грн.
Вирішено питання судових витрат.
В решті позовних вимог відмовлено
Рішення суду в частині відмови у позовних вимогах оскаржив представник Акціонерного товариства «Ідея Банк» адвокат Жовтонецький В.М.
В апеляційній скарзі зазначає, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Ідея Банк» в частині стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 7 038,90 грн., мотивуючи тим, що вимога позивача про сплату платежів за обслуговування кредиту є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати такий платіж у Кредитному договорі за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова є нікчемною та не потребує визнання недійсною.
З такими висновками суду не погоджується, оскільки Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у даній справі укладено 11.02.2019 року, тобто під час дії Закону України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10.06.2017 року. Абзац 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на який посилається суд втратив чинність 10.06.2017 року, тому суд помилково посилається на зазначену норму закону. Ухвалюючи рішення, суд посилався на законодавство, яке не було чинним на час укладення кредитного договору та ухвалення рішення. Звертає увагу суду, що чинне на час укладення кредитного договору законодавство передбачає можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.
Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у позовних вимогах та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення витрат за обслуговування кредиту в розмірі 7 038,90 грн. та судові витрати по справі у розмірі 7 355 грн., що складаються із судового збору-2102 грн. сплаченого за подання позовної заяви; 2100 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.369 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. (ч.2 ст. 247 ЦПК).
Згідно з частинами 1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) Відзиві на неї.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 11 лютого 2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем укладений Кредитний договір № Z75.00507.004874532 згідно якого банк надав клієнту кредит у сумі 23 700,00 грн. зі сплатою 9,99 % річних. Позивач виконав умови договору, а відповідач допустив заборгованість. Відповідно до розрахунку, сума боргу за кредитом позичальника ОСОБА_1 станом на 24 березня 2020 року становить 31 594,58 грн. та складається з основного боргу-11 443,1 грн., простроченого боргу- 9 523,55 грн., строкових процентів-74,12 грн., прострочених процентів-1 747,71 грн. та нарахованої плати за обслуговування кредиту 639,9 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту-6 399,00 грн. та пені за несвоєчасне погашення платежів-1 767,2 грн.
Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту в сумі 639,90 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 6 399,00 грн. та пені за несвоєчасне погашення платежів, суд першої інстанції правильно прописав, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а тому підставно зазначив, що така умова договору є нікчемною.
Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину у цій частині не спростовують висновків суду.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК) істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит-вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом-витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит- грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.
Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.10 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування містить у пункті 6 Кредитного договору, а саме у Графіку щомісячних платежів .
Відповідно до ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК).
Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, зазначена плата майже вдвічі перевищує розмір отриманого кредиту без врахування відсотків за користування ним, тому пункт 1.1 Кредитного договору є несправедливим, містить істотний дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону. Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів та на підставі всебічного, повного і об`активного розгляду справи дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до діючого законодавства, що було чинним на час укладення Кредитного договору та на час розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3ЦПК). 
Висновки суду першої інстанції постановлені із врахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 квітня 2020 року справа № 583/3343/19, від 11 березня 2020 року, справа № 708/195/19.
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).
Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. (ч.5 ст.268 ЦПК).
Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» адвоката Жовтонецького В.М. залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк