ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       11 березня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/5212/19
                                                        Провадження №22-ц/822/87/21
       Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б. 
секретар - Собчук І.Ю.
за участю: представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - державний реєстратор відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацька Г.Ф., про визнання договору позики недійсним та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, головуючий у І-й інстанції - Галичанський О.І. 

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3 Договору за погодженням сторін продаж будівлі здійснюється за 539 840 грн, які перераховані покупцем на розрахунковий рахунок продавця до підписання даного договору.
Зазначав, що 01 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого він нібито позичив у останньої грошові кошти у розмірі 2 096 559 грн, що еквівалентно 82 025 доларам США, які зобов`язувався повернути до 01 березня 2017 року.
Разом з тим, 01 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики позивач передав ОСОБА_4 в іпотеку належне йому майно, нежитлове приміщення розташоване в АДРЕСА_1 . Проте стверджує, що жодної гривні від ОСОБА_4 не отримав і жодного доказу того, що він отримував будь-які кошти немає.
Вказував на те, що 04 квітня 2018 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, на підставі рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 24 лютого 2018 року №1156, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі офісного комплексу, яка знаходиться за адересою: АДРЕСА_1 ). Тобто жодних претензій, що стосувалися б неналежного виконання позивачем будь-яких договорів ОСОБА_4 не висловлювалось, навіть після спливу строку дії іпотечного договору. Однак, згідно з витягом з державного реєстру речових прав від 31 серпня 2019 року №179347117, 28 травня 2019 року ОСОБА_4 стала власником вищевказаного нерухомого майна в АДРЕСА_1 . Разом з тим позивачу невідомо, на якій правовій підставі остання набула право власності на вищевказане нерухоме майно.
Просив визнати недійсним договір позики від 01 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю офісного комплексу загальною площею 331,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що належними та допустимими доказами підтверджено відсутність у позикодавця грошових коштів у розмірі, які вказані у спірному правочині, а також підтверджено безгрошовість договору позики від 01 грудня 2016 року. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки при укладанні договору позики, не надано доказів на підтвердження факту введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, про свідомий намір невиконання зобов`язань договору, або приховування справжніх намірів учасників правочину.
Посилання позивача на інформацію, витребувану з ГУДФС про доходи ОСОБА_4 за період 2006-2016 років, як на один з доказів не передавання коштів позивачу при укладанні спірного договору, суд не приймає як доказ фіктивності правочину, оскільки факт передачі цих коштів відображений у договорі, а природа таких коштів не є предметом дослідження у цій справі.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 01 грудня 2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено письмовий договір позики щодо надання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 096 559 грн, що еквівалентно 82 025 доларам США зі строком погашення не пізніше як до 01 березня 2017 року включно.
В забезпечення виконання договору позики від 01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 на ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 01 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. 
Пунктами 1, 2 оспорюваного Договору позики від 01 грудня 2016 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 096 559 грн. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать їхні підписи під даним договором.
Згідно з пунктами 7 та 9 підписаного сторонами договору позики цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених у ньому.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Будь-яких доказів безгрошовості позики (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини, позивач до суду першої інстанції не надав і суд таких не встановив. Тому посилання позивача на те, що він не отримував від ОСОБА_4 коштів за договором позики, є безпідставними та жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідачки ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі, вказаному у договорі позики, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки природа переданих у позику грошових коштів не є предметом дослідження у цій справі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність грошових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки жодних доказів про відсутність у сторін правочину наміру створити юридичні наслідки при укладанні договору позики позивачем не надано.
Cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України).
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком (пункти 6, 7).
З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. 28 травня 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 31746237, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Відповідний запис було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Підстава виникнення права власності: іпотечний договір, серія та номер 15345 (НВІ841834-841836), виданий 01 грудня 2016 року, видавник Макеєва Н.В., приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу. 
Однак позивачем належними та допустимими доказами не зазначено та не доведено, в чому полягає незаконність здійсненої приватним нотаріусом державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 . 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 березня 2021 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
Судді:                                                                І.Н. Лисак

                                                                               І.Б. Перепелюк