ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
28 січня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №592/9872/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/120/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
сторони: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Шияновської Т.В., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,-
В С Т А Н О В И В:
       У серпні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі– АТ КБ «ПриватБанк») за допомогою засобів поштового зв`язку звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 05 вересня 2007 року.
Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також зазначає, що 05 вересня 2007 року відповідачкою була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Так як відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 30 червня 2020 року становить 239 792 грн 92 коп. та складається із: заборгованості по тілу кредиту – 6165 грн 97 коп., заборгованості за нарахованими відсотками – 229 381 грн 69 коп., пеня – 4245 грн 26 коп. Просить стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 132 831 грн 62 коп., яка складається з: 6165 грн 98 коп. – заборгованості за кредитом; 126 665 грн 65 коп. – заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 05 вересня 2007 року по 28 червня 2019 року; та стягнути судові витрати.
       Ковпаківський районний суд м. Суми заочним рішенням від 19 жовтня 2020 рокупозов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.
       Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 вересня 2007 року в сумі 6165 грн 97 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 97 грн 57 коп.
       В іншій частині позовних вимог відмовив.
       В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів та задовольнити вимоги банку у цій частині. 
       В доводах апеляційної скарги вказує, що в анкеті-заяві позичальника зазначена базова процентна ставка 22,8% річних. Разом з тим, у анкеті-заяві зазначена валюта картки, номер кредитної картки тощо. Крім того, суду була надана довідка про умови кредитування, яка підписана відповідачкою, у якій також зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом (1,9% на місяць), що складає 22,8% річних. Також сторонами узгоджено розмір щомісячних платежів, строк їх внесення та порядок нарахування неустойки. Тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.
       Стосовно зміни відсоткової ставки зазначає, що банк у виписці по рахунку проінформував відповідачку про зміну відсотків по кредитному договору.
       Наголошує на тому, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення процентів по кредиту.
       На думку позивача, встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Суд першої інстанції оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому – порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. 
       Від відповідача відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
       Рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам, суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування вказаних вимог банк надав суду розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості по процентам за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2020 року обрахований, виходячи з підвищених процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачкою не були погоджені, а розрахунку заборгованості по процентам, виходячи з базової процентної ставки 1,9 % на місяць позивачем суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам у заявленому позивачем розмірі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, так як вони відповідають фактичними обставинам справи та суд дійшов їх з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н шляхом оформлення й підписання відповідної заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за яким відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку – кредитка «Універсальна» (а. с. 33-34).
В заяві від 05 вересня 2007 року зазначено тип карти, валюту, тип кредитного ліміту, суму кредитного ліміту – 800 грн, базова процентна ставка – 22,8% із розрахунку 360 днів на рік, розмір комісії за кредитне обслуговування – 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту – відповідає строку дії карти, порядок погашення заборгованості – щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. 
               Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 05 вересня 2007 року, з умовами якої відповідачка погодилася, про що свідчить її особистий підпис на вказаній довідці, зазначено тип картки –MasterCard Mass, тип кредитної лінії – відновлювальна, пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01 % річних) – до 55 днів (пільгова ставка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості), базова відсоткова ставка – 1,9 % на місяць (розраховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік), розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітним. Комісія за несвоєчасне погашення заборгованості (при виникненні прострочення на суму більше 50 грн) - 1% від загальної заборгованості, але не менше 10 грн. 
       Відповідно до довідки банку ОСОБА_1 згідно даного кредитного договору було видано наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 22 квітня 2011 року, термін дії – 03/15), НОМЕР_2 (дата відкриття – 09 серпня 2007 року, термін дії– 08/15), НОМЕР_3 (дата відкриття – 01 лютого 2012 року, термін дії – 10/15), НОМЕР_4 (дата відкриття – 16 серпня 2012 року, термін дії – 05/16) (а. с. 31).
       Також банком на підтвердження своїх вимог надано копію Умов та правил надання банківських послуг, які відповідачкою не підписані, та виписку по рахунку (а. с. 16-30; 35-44).
       Згідно наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованість відповідачки перед позивачем станом на 30 червня 2020 року становить 239 792 грн 92 коп., яка складається з: 6165 грн 97 коп – заборгованість по тілу кредиту, 229 381 грн 69 коп. - заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість, 4245 грн 26 коп. – пеня. При цьому банк просить стягнути заборгованість по тілу кредиту – 6165 грн 97 коп. та загальний залишок заборгованості за відсотками за період з 05 вересня 2007 року по 28 червня 2019 року – 126 665 грн 65 коп., а всього на суму 132 831 грн 62 коп. (а. с. 9-15).
Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до положень  ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. ст. 526, 530 ч. 1 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
Згідно заяви від 05 вересня 2007 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаних відповідачкою, базова процентна ставка в місяць по даному типу карти на час укладення кредитного договору складала 1,9 %. 
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась банком, зокрема, у період з 06 вересня 2007 року по 31 грудня 2012 року відповідачці нараховувались проценти у розмірі 22,8 % річних (1,9% на місяць), у період з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року – 30% річних (2,5% на місяць), з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року – 34,8% річних (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2020 року – 43,2% річних (3,6% на місяць). 
У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вбачається із заяви від 05 вересня 2007 року та довідки про умови кредитування сторони погодили розмір процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 22,8 % річних (1,9% на місяць). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачкою було погоджено підвищення процентної ставки до 30%, 34,8% та 43,2% річних АТ КБ «ПриватБанк» всупереч положеннями ст. 81 ЦПК України суду не надано. 
Крім того, вбачається, що в період, коли банк почав застосовувати підвищені процентні ставки, діяла редакція ст. 1056-1 ЦК України, ч. 3 якої передбачала, що встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
       Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, банк надав суду розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості по процентам за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2020 року обрахований, виходячи з підвищених процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачкою не були погоджені. 
Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 1,9% на місяць, погодженої сторонами, позивачем місцевому суду не надано. 
Також з розрахунку вбачається, що фактично проценти за користування кредитними коштами нараховувались на тіло кредиту та на проценти за користування кредитними коштами.
Даний порядок обрахунку процентів за користування кредитними коштами між сторонами в письмовій формі не погоджувався. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами.
Відтак, розрахунок нарахованих відповідачу відсотків, не можна вважати правильним.
Зазначення розміру процентної ставки у виписці по рахунку не свідчить про її узгодження сторонами.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доказування суми заборгованості для її відшкодування з іншої сторони, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду без відповідних дій з боку сторони з приводу необхідності надання чи збирання певних засобів доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості по відсотках, оскільки тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладено саме на позивача, який не надав місцевому суду розрахунку заборгованості по процентам, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки 22,8% річних (1,9% на місяць). 
Відтак, відсутні підстави для стягнення заборгованості по процентам у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування. 
Що стосується наданого АТ КБ «ПриватБанк» апеляційному суду нового доказу, а саме уточненого розрахунку заборгованості, який надійшов на адресу апеляційного суду 27 січня 2021 року разом з поясненнями по справі, колегія суддів апеляційного суду вказаний доказ не приймає, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи наведені норми процесуального права, новий доказ, а саме уточнений розрахунок заборгованості, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймається під час апеляційного перегляду справи, оскільки наданий апеляційному суду без додержання порядку та строків його подання. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зазначає наступне.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Інші доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування  рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм  матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 жовтня 2020 рокув оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                         Т.А. Левченко

Судді:                                                                         О.Ю. Кононенко        

                                                                                О.І. Собина