П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
20 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3945/19	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій щодо відмови у видачі довідки та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (далі ДСА), в якому просив: визнати протиправними дії ДСА щодо відмови у видачі довідки судді у відставці Теплодарського міського суду Одеської області на підставі рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року; зобов`язати ДСА провести нарахування суддівської винагороди судді у відставці ОСОБА_1 щодо довічного грошового утримання на підставі рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат та починаючи з грудня 2018 року.
В обґрунтування позову було зазначено, що оскаржувані дії ДСА відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року є неправомірними та такими, що порушують право позивача на належне щомісячне довічне грошове утримання.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ДСА подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито та справа була призначено до судового розгляду в письмовому провадженні.
30 жовтня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому також було заявлено клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій справі №200/9195/19-а.
З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі ЄДРСР) вбачається, що у липні 2019 року було подано позов до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі ТУ ДСА України в Донецькій області) щодо нарахування та виплати судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області за період з 04 грудня 2018 року по 30 червня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу – 15 прожиткових мінімумів; зобов`язати ТУ ДСА України в Донецькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області на підставі рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 виходячи з 15 мінімальних заробітних плат з урахуванням раніше виплаченої суми.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року було відкрито провадження в цій справі.
06 серпня 2019 року до  Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду  в порядку статті 290 КАС України надійшло подання судді Донецького окружного адміністративного суду про розгляд Верховним Судом цієї типової справи як зразкової.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2019 року відкрито провадження у зразковій адміністративній справі № 200/9195/19-а.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного позову до ТУ ДСА України в Донецькій області.
Не погодившись із таким рішенням, апелянти подали апеляційні скарги, в яких посилалися на те, що оскаржуване рішення прийняте Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В апеляційних скаргах скаржники просили скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Ухвалами Великої Палати Верховного Суду відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 червня 2020 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 09 вересня 2020 року.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, яка є остаточною та оскарженню не підлягає, вказані апеляційні скарги залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року залишено без змін.
Вказана постанова Великої Палати Верховного Суду була зареєстрована в ЄДРСР 06 грудня 2020 року та оприлюднена 08 грудня 2020 року.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року провадження у справі поновлено та справа призначена до розгляду в порядку письмового провадження на 20 січня 2021 року.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 14 лютого 2017 року, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Теплодарського міського суду Одеської області у відставку на підставі пункту 4 частини 6 статті 126, пункту 4 частини 1 статті 131, підпункту 1 пункту 16-1 розділу XV «Перехідних положень» Конституції України, статей 3, 30, 34, 55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», та йому призначено довічне грошове утримання.
27 березня 2019 року позивач звернувся до ДСА з заявою щодо видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно рішення Конституційного Суду України №11-р/2018, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат.
ДСА листом за №3-1162/19 вих. від 09 квітня 2019 року повідомило позивача про те, що 14 січня 2019 року надала позивачу довідку №5-138/19 з визначенням розміру прожиткового мінімуму 1921 грн., який встановлено з 2019 року для здійснення відповідного перерахунку органами Пенсійного фонду України, і що перерахунок довічного грошового утримання суддям у відставці з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року органами Пенсійного фонду України проводиться з 01 січня 2019 року (з розміру 1762 грн.) та з 01 лютого 2019 року (з розміру 1921 грн.), виходячи з розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів.
Відмова у видачі довідки про суддівську винагороду та у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці і стала підставою для звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вищевказаного рішення Конституційного суду України зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою, та яка необхідна для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, мала місце саме 04.12.2018 року, тому з цієї дати настає необхідність у проведенні її перерахунку та із застосуванням базової величини розмірів мінімальних заробітних плат, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами 2 та 3 статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI (далі Закон №2453-VI) передбачено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 716-VII) було виключено положення абзацу 5 частини 3 статті 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат).
Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIІІ (далі Закон №192-VIІІ) було викладено в новій редакції Закон №2453-VI, частиною 3 статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), частинами 1 та 2 статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат – судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат – судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат – судді Верховного Суду.
Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII (далі Закон №1774-VIII), який набрав чинності 01 січня 2017 року, зокрема, частину 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду – 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду – 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду – 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року».
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (пункт діяв на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно із частиною 1 статті 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 3 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Водночас, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774-VIII (набрав чинності 01 січня 2017 року) та п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
З прохальної частини позову вбачається, що позивач просив зобов`язати ДСА провести нарахування суддівської винагороди судді у відставці на підставі рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат починаючи з грудня 2018 року, тобто вже після набрання чинності вказаним Законом №1774-VIII.
Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
04 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат».
Колегія суддів зазначає, що спірним питанням по даних правовідносинах є порядок розрахунку суддівської винагороди після набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, яка (винагорода) є базою для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці (позивача), а саме: на думку позивача вказана винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, а не виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, на що посилається відповідач.
Разом з тим, як було зазначено, 06 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Законом № 1402-VIIІ у редакції  Закону № 1774-VIII  (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) визначено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, а по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон № 1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ..
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, прийнятою 04 листопада 2020 року за результатом розгляду в порядку письмового провадження апеляційних скарг на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317  КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким адміністративний позов слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року – скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дії щодо відмови у видачі довідки та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Єщенко О.В.   Шевчук О.А.