Ухвала                                                                                           Іменем України
01 березня 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа №623/3089/18                                                                               провадження № 51-1033ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 
від 24 січня 2020 року
 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Борова Борівського району Харківської області, жителя  АДРЕСА_1 , 
 
засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами.
 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 скасовано в частині відмови в задоволенні цивільного позову потерпілого  ОСОБА_5 і направлено в цій частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства в суд першої інстанції. 
У решті вирок суду залишено без зміни. 
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 28 вересня 2017 року приблизно о 08:15, керуючи технічно справним автомобілем АЗЛК - 2141201, р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Київській в напрямку вул. Заводської в 
м. Ізюмі Харківської області. Під час проїзду перехрестя вул. Київської та вул. Заводської водій ОСОБА_4 порушив вимоги підпунктів 10.1 і 16.13 Правил дорожнього руху, перед початком руху та здійсненням маневру ліворуч не переконався в безпеці, не надав дорогу мопеду «NavigatorEX50C», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який рухався зі сторони вул. Суходольської в напрямку вул. Некрасова. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в цьому суді. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість. Прокурор вважає необґрунтованим висновок суду щодо незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, дані про особу, а саме те, що віну силу ст. 89 КК України не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено. 
Урахувавши всі зазначені обставини, суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливість не призначати засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Доводи прокурора з приводу необґрунтованого незастосування до ОСОБА_4 такого додаткового покарання ретельно перевірив апеляційний суд та визнав їх безпідставними, оскільки додатковий вид покарання передбачений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України не є обов`язковим, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування явної несправедливості призначеногоОСОБА_4 покарання через м`якість.
Слід звернути увагу на те, що згідно з вироком суду прокурор в судовому засіданні вважав за необхідним призначити покарання у виді обмеженні волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Відповідно до ст. 419 КПК України апеляційний суд належним чином вмотивував свої висновки, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами прокурора в касаційній скарзі не встановлено. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 01 грудня 
2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1              ОСОБА_2                         ОСОБА_3