КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД
      
єдиний унікальний номер справи 382/1132/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/13229/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                                 У К Р А Ї Н И
 
            15 грудня  2020 року                                                                       м. Київ
 
             Київський апеляційний суд  у складі   колегії суддів судової падлати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача                                               Білич І.М.
            суддів                                                                 Іванченка М.М., Коцюрби О.П.                              
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Литвиненко Олени Леонідівни на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яготинського районного суду Київської області Литвин Л.І.,
у справі № 382/1132/18 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
                                                в с т а н о в и л а :
            У липні 2018 року Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк»  звернулося  з вищевказаним  позовом до ОСОБА_1 . Обгрунтовуючи своївимоги тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписавзаяву №б/н від 16.09.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строк, встановлений графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди. Свої зобов`язання з надання кредитних коштів позивач належним чином виконав. Однак, оскільки відповідачем не були виконані зобов`язання, встановлені кредитним договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка станом на 30.05.2018 року складає  30214,14гривень, з яких: тіло кредиту - 1707,63 гривень, нараховані проценти за користування кредитом - 571,02 гривень, нарахована пеня в розмірі 26 020,53гривень; штрафи: 500 грн. - фіксована частина; 1414,96 грн. - процентна складова, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 гривень.
Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, представник позивача  подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставила питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі.
Посилаючись на те, що відповідачем, яким підписано кредитний договір та прийнято до виконання усі його умови, не спростовано наявність заборгованості, яка, в свою чергу, повністю підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості.
 
Відповідно  до ч. 1ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у  справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного  провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції  без повідомлення учасників справи.
У порядку ч. 13 ст. 7  ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи. 
 
Заслухавши доповідь  судді - доповідача, перевіривши матеріали справи  та  обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  вважає що подана апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту та передачі останньому кредитної картки, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка (кредит) взагалі коли-небудь видавалися відповідачеві, адже жодний з наданих до суду документів не підтверджує відповідну обставину.
 
Проте, погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.
 
Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, банк надав суду копію Анкети-заяви  від 16.09.2011 року про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», підписану сторонами,  відповідно до змісту якої слідує, що між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та заявником ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким  позичальник отримав у банку платіжну картку (кредитка Універсальна) із встановленням кредитного ліміту.
 
Рішенням Єдиного акціонера банку від 21  травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного  на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк", яке є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк".
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Позивачем до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, однак, вони не містять дати їх прийняття чи затвердження, а позивачем також не надано доказів, що саме вказані Умови та Правила існували на момент укладення з відповідачем кредитного договору.
Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).
Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду  у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року,  у випадку непогодження в анкеті-заяві ціни договору (у тому числі в частині сплати процентів за користування кредитними коштами) відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор  ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з'ясування змісту кредитного договору. 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2  ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Відтак, висновок суду про відмову у стягненні фактично отриманих відповідачем коштів, а саме - тіла кредиту не ґрунтується на нормах матеріального права, що регулює спірні правовідносини, та усталеній судовій практиці Верховного Суду, а тому заборгованість за тілом кредиту в сумі 1707,63 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь банку.
 
Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів зазначає наступне.
Так, судом першої інстанції при постановленні  рішення не було взято до уваги надану позивачем при звернені з позовом до суду довідку про умови кредитування від 16.09.2011 року клієнта ОСОБА_1   ( а.с. 10).
Згідно якої вбачається, що старт карткового рахунку  «Універсальна 30 днів пільгового періоду» у ОСОБА_1 розпочався 16.09.2011 року. Довідка свідчить також про те, що  базова процентна ставка по договору в рік становила 36%. 
Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості  процентна ставка з вересня 2011 року  розраховувалася виходячи з 36% на рік, тобто у погодженому сторонами розмірі.
Беручи до уваги невиконання позичальником зобов`язання перед банком щодо повернення кредитних коштів, з відповідача підлягає також стягненню заборгованість  по процентам за користування кредитом, виходячи із суми заборгованого тіла кредиту, що становить  -  571,02 грн. 
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача  процентів за користування кредитними коштами.
 
Також, щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає що до стягнення з відповідача на користь банку  підлягають саме штрафи у розмірі: 500 грн. - фіксована частина; 1414,96 грн. - процентна складова, вважаючи що цивільно-правова відповідальність боржника у вигляді сплати штрафів відповідає характеру правовідносин, що склалися між сторонами.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь  позивача заборгованості за договором кредиту, а саме: тіло кредиту - 1707,63 гривень, нараховані проценти за користування кредитом - 571,02 гривень, штрафи: 500 грн. - фіксована частина; 1414,96 грн. - процентна складова, що разом складає суму до стягнення в розмірі 4193,61 грн.
 
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 878,03 грн. (244,56+366,84+266,63).
 
Керуючись ст.ст.  368, 374, 376, 381-384,390 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Литвиненко Олени Леонідівни задовольнити частково.
Заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, за якою;
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»(код ЄДРПОУ 14360570, К/р у НБУ № НОМЕР_2 , МФО 305299, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість відповідно до кредитного договору №б/н від 16.09.2011 року, а саме: тіло кредиту - 1707,63 гривень; нараховані проценти за користування кредитом - 571,02 гривень; штрафи: 500 грн. - фіксована частина; 1414,96 грн. - процентна складова, що разом складає суму до стягнення в розмірі 4193,61 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір в розмірі 878,03 грн.
 
Постанова набирає чинності з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач
 
                  Судді