Постанова
іменем України
 
27 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 303/4947/14-к
провадження № 51-7970 км 18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,  
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                                                                                   
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 
2016 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 червня 2020 року 
у кримінальному провадженні № 12013070040004718 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у  вчиненні  кримінального  правопорушення,  передбаченого  ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 
28 листопада 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК та виправдано через недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 24 травня 2018 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого залишив без задоволення, а вирок місцевого 
суду – без зміни.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 30 травня 2019 року скасував зазначену ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 16 червня 2020 року апеляційні скарги прокурора та потерпілого залишив без задоволення, а вирок місцевого 
суду – без зміни.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 
8 листопада 2013 року приблизно о 18:00, керуючи мікроавтобусом «Ford Transit» (д.р.н. НОМЕР_1 ), що рухався по автодорозі Київ – Чоп, неподалік від повороту до 
с. Обава порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки, в результаті чого не впорався з керуванням транспортного засобу та допустив його виїзд на смугу зустрічного руху, де автомобіль зіткнувся з автомобілем «Ford Scorpio» (д.р.н. НОМЕР_2 ), яким керував ОСОБА_7 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Свій висновок про необхідність виправдати ОСОБА_6 за обвинуваченням 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, на підставі ч. 1 п. 3 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтував тим, що доказів вини ОСОБА_6 не було здобуто, а обсяг обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 286 КК, не був підтверджений у судовому засіданні.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 
і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виправдав ОСОБА_6 безпідставно, оскільки матеріали провадження містять належні та допустимі докази винуватості останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам у справі і з формальних підстав визнав недопустимими докази обвинувачення, у тому числі: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з доданою до нього схемою та ілюстративною таблицеювід 8 листопада 2013 року; протоколи слідчого експерименту від 13 березня та  29 липня 2014 року з потерпілим ОСОБА_7 і підозрюваним ОСОБА_6 ; висновки судових автотехнічних експертиз від 24 квітня 2014 року № 21, від 30 липня 
2014 року № 118, судової транспортно-трасологічної експертизи від 12 жовтня 
2016 року № 2191, показання потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 . Вказує на те, що суд не навів обґрунтованих мотивів прийняття одних доказів і відхилення інших.
Суд апеляційної інстанції цих помилок не виправив, не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростував їх і, залишивши апеляційні скарги прокурора та потерпілого без задоволення, свого рішення належним чином не мотивував і не обґрунтував. Також, на думку прокурора, апеляційний суд, порушив вимоги ч. 3 ст. 404 КПК та безпідставно залишив без задоволення клопотання прокурора про дослідження доказів, пославшись в ухвалі на докази, досліджені судом першої інстанції. Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримала подану касаційну скаргу. 
Мотиви Суду
Згідно зі статтями 433, 438 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а також позбавлений процесуальної можливості вийти за межі касаційної скарги й зазначених у ній підстав для скасування оспорюваних рішень, якщо цим погіршується ставище засудженого (виправданого). Здійснюючи касаційне провадження, Суд виходить із фактів, установлених  у вироку. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 
ст. 62 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011, статей 17, 373 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватості не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком, який не може ґрунтуватися на припущеннях; при цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких закріплених у ст. 7 КПК засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.
У поданій касаційній скарзі не наведено переконливих аргументів, які би свідчили про істотне порушення місцевим та апеляційним судами зазначених вимог закону під час ухвалення рішень стосовно ОСОБА_6 . Натомість сторона обвинувачення заперечує встановлені у справі факти і правильність оцінки ряду доказів із точки зору їх достовірності, що не є предметом перевірки в касаційному порядку.  
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину вирішальною мірою ґрунтувалося на фактичних даних, що містились у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з доданими до нього схемою та ілюстративною таблицеювід 8 листопада 2013 року, на даних слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_7 і на його показаннях, показаннях свідка ОСОБА_8 , а також на висновках судових автотехнічних експертиз від 24 квітня 2014 року № 21, від 30 липня 2014 року № 118, згідно з якими дії водія автомобіля мікроавтобуса «Ford Transit» не відповідали вимогам пунктів 1.3, 1.5, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху і ці порушення перебували у причинному зв`язку з ДТП. Під час оцінки дорожньої ситуації та визначенні винуватцем ОСОБА_6 слідчі органи й експерти насамперед виходили з того, що за даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з доданими до нього схемою та ілюстративною таблицеювід 8 листопада 2013 року, причиною виникнення ДТП стало те, що водій «Ford Transit» ОСОБА_6 виїхав на смугу зустрічного руху на такій відстані від автомобіля «Ford Scorpio», на якій його водій  ОСОБА_7 вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху. Автомобілі зіткнулися на смузі руху автомобіля «Ford Scorpio», оскільки це місце позначене на схемі.
У ході судового розгляду ОСОБА_6 не визнав своєї провини й категорично заперечив порушення ним Правил дорожнього руху, зазначав, що вважає себе потерпілим, а не обвинуваченим, а всі складені та наявні в матеріалах справи документи не відповідають дійсності. За змістом його показань, він їхав на своєму автомобілі зі сторони м. Мукачева в напрямку м. Сваляви по автодорозі Київ – Чоп, ніякого повороту вліво і виїзду на смугу зустрічного руху він не робив. Перед ДТП він виїжджав з АЗС «WOG», пропустив вантажний автомобіль – каміон і рухався позаду нього зі швидкістю 50 – 55 км. Його автомобіль старий, починався підйом, тому їхав не швидко, відстань між каміоном та його транспортним засобом була 
100 – 150 м. Не доїжджаючи до мосту 100 – 150 м на зустрічній смузі руху він побачив світло фар іншого автомобіля, який рухався з великою швидкістю. Як стверджував обвинувачений, цей автомобіль перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на його смугу руху і вдарився у передню ліву частину його автомобіля, від чого вирвало переднє ліве колесо і автомобіль розвернуло за годинниковою стрілкою. У салоні виникла паніка, пасажири хотіли вийти, але не могли відчинити двері, тому він ногами розбив скло зі свого боку, вийшов і побачив, що з автомобіля, який допустив зіткнення, хтось вийшов, обійшов його, після чого з`явилося невелике полум`я, а згодом авто почало горіти.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. 
Однак суд дотримався положень ч. 6 ст. 22 КПК і створив необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав.
Виконуючи завдання кримінального провадження, місцевий суд з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини й ретельно перевірив версію ОСОБА_6 
і сторони захисту щодо механізму ДТП. Зіставивши й проаналізувавши наявні у справі та отримані в ході її розгляду докази, суд умотивовано вирішив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом порушення водієм 
ОСОБА_6 Правил дорожнього руху в конкретній дорожній ситуації. Підставою для такої позиції суду стали відомості, що містяться у протоколі огляду місця події від 8 листопада 2013 року зі схемою (ілюстративною таблицею) до нього та висновках судових автотехнічних експертиз від 24 квітня 2014 року № 21 та 
від 30 липня 2014 року № 118, судової транспортно-трасологічної експертизи 
від 12 жовтня 2016 року № 2191, зміст яких детально відображено у вироку.
Спростовуючи пред`явлене   ОСОБА_6 обвинувачення, суд навів мотиви, з яких визнав окремі докази недопустимими, і обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання. 
Із цим висновком правильно погодився й суд апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 85 КПК належними є такі докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню 
у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно зі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недопустимість як доказів протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з доданою до нього схемою та ілюстративною таблицеювід 8 листопада 2013 року та висновків судових автотехнічних експертиз від 24 квітня 2014 року № 21 та від 
30 липня 2014 року № 118, судової транспортно-трасологічної експертизи 
від 12 жовтня 2016 року № 2191.
Так, у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 8 листопада 
2013 року з доданою до нього схемою та ілюстративною таблицею було зафіксовано місце ДТП, стан дорожнього покриття, положення транспортних засобів на місці пригоди, інші обставини. Зміст протоколу свідчить, що огляд проводився за участю спеціаліста СТКЗР ОСОБА_9 .
Згідно з частинами 5, 6 ст. 104 КПК протокол підписують всі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії, а якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, то про це у ньому зазначається.
Всупереч вимогам ст. 104 КПКспеціаліст, який брав участь у проведенні огляду місця ДТП, протоколу огляду не підписав і жодних даних про це у процесуальному документі немає.
Крім того, за ч. 1 ст. 104 та частинами 1 – 3 ст. 105 КПК додаток є невід`ємною  частиною протоколу і його наявність повинна бути в ньому відображена, а додатки до протоколів мають бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження та засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.
Схема місця ДТП є додатком до протоколу огляду місця події від 8 листопада 
2013 року, інформацію про її наявність відображено в самому протоколі, але всупереч вимогам закону вона не підписана спеціалістом, який згідно з протоколом брав участь у проведенні цієї процесуальної дії.
Правильно оцінив суд першої інстанції і схему ДТП. Зокрема на ній була зображена частина автодороги, однак відсутні будь-які дані щодо напрямків руху зображених проїзних частин дороги. Ширина кожної проїзної частини дороги згідно зі схемою становить 3,75 м, і на одній зі смуг руху зображене місце позначене як місце зіткнення, яке за вказаними на схемі розмірами становить 4,2 м у діаметрі. З цього суд зробив правильний висновок, що місце зіткнення автомобілів за своїм розміром є ширшим за проїзну частину дороги. Навкруги позначеного місця зіткнення на схемі зображене коло, діаметром 10 м, однак жодних позначень, що саме означає це коло, на схемі немає, воно, відповідно до схеми захоплює половину однієї смуги руху та майже цілу іншу смугу, тобто за розміром схематично є меншим, ніж дві смуги руху, ширина яких разом становить 7,5 м, проте за вказаним у схемі розміром 
(10 м) значно їх перевищує. Також поряд із позначеним на схемі місцем зіткнення на переривчастій лінії дорожньої розмітки позначено слід юзу, і відстань між ним та місцем зіткнення становить 2,2 м. Суд, зробивши математичні розрахунки, дійшов висновку, що якщо відстань від сліду юзу, що на лінії розмітки, тобто на краю проїзної частини дороги, до початку позначеного місця зіткнення становить 2,2 м, 
а діаметр самого місця зіткнення складає 4,2 м, то при ширині проїзної частини дороги 3,75 м місце зіткнення ніяк не може бути тільки на одній проїзній частині. Крім того, відстань від місця зіткнення до зображеного на схемі мікроавтобуса становить 7,7 м, а відстань від цього ж автобуса до початку сліду юзу становить 
10,7 м. Таким чином, слід юзу залишився не перед місцем зіткнення, а за 3 м від нього. Також на схемі є кілька зображень (жирних крапок), які розміщені в хаотичному порядку і позначені як уламки, однак не позначено, які саме це уламки 
і від чого, на якій відстані вони розташовані від автомобілів чи інших предметів 
й один він одного. Всі розміри, вказані на схемі, прив`язані до дорожнього знака 
с. Обава, який не є нерухомим предметом.
Також усупереч ч. 1 ст. 104, частинам 1 та 2 ст. 105 КПК, згідно з якими додаток 
є невід`ємною частиною протоколу і його наявність повинна бути в ньому відображена, до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 
8 листопада 2013 року було додано тільки план-схему на одному аркуші 
формату А-4, а ілюстративну таблицю як додаток до протоколу в ньому не відображено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 КПК  додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь 
у виготовленні та/або вилученні таких додатків.
Разом з тим ілюстративна таблиця не засвідчена жодним підписом, не підписана 
не тільки всіма учасниками цієї процесуальної дії, а навіть особою, яка її виготовила та склала протокол.
Згідно з ч. 3 ст. 104 КПК вступна частина протоколу, крім іншого, повинна містити відомості про особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я , по батькові, посада).
Як видно з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 
8 листопада 2013 року, було проведено огляд автомобіля марки «Ford Transit», розташованого на узбіччі дороги. У цьому протоколі всупереч вимогам ст. 104 КПК не вказано, яка саме посадова особа і якого органу його склала, а зазначено, що огляд проводився за участю спеціаліста, ні прізвища, ні посади якого прочитати неможливо, і підпис цього спеціаліста як учасника слідчої дії в протоколі відсутній.
Узявши до уваги наведене й установивши, що у вищезгаданому протоколі 
й у доданих до нього схемі та ілюстративній таблиці не було зафіксовано всіх важливих для справедливого вирішення справи фактичних даних, зазначені документи містять суперечливу та незрозумілу інформацію, їх складено з порушеннями процесуального закону, місцевий суд умотивовано визнав ці докази неналежними і недопустимими. 
З`ясувавши у ході розгляду провадження, що для експертного дослідження надано неправильні вихідні дані, зокрема протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з доданою до нього схемою та ілюстративною таблицею від 8 листопада 2013 року, суд обґрунтовано визнав недопустимими доказами і висновки судових автотехнічних експертиз від 24 квітня 2014 року № 21 та від 30 липня 
2014 року № 118, судової транспортно-трасологічної експертизи від 12 жовтня 
2016 року № 2191.
Також не залишилися без оцінки суду показання свідка ОСОБА_8 . Оскільки  останній не бачив розвитку дорожньої ситуації і встановленими фактами спростовано його свідчення, то суд відкинув його показання.
Правильно встановлені та враховані судом першої інстанції показання потерпілого 
ОСОБА_7 , а також надано належну оцінку протоколам слідчих експериментів від 
13 березня і 29 липня 2014 року та обґрунтовано визнано їх недопустимими доказами. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Крім цього, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься висновок додаткової автотехнічної експертизи від 23 серпня 2017 року № 346, згідно з яким при визначеному характері зіткнення, коли в контакт увійшли передні ліві частини автомобілів «Ford Transit» та «Ford Scorpio» і кут між поздовжніми їх осями становив близько 180 градусів, за умови надання переваги показанням потерпілого 
ОСОБА_7 зіткнення сталося на смузі руху автомобіля «Ford Scorpio» під його керуванням.
Але за умови, що відстань від переривчастої лінії розмітки до лівого краю концентрації осипу скла і ґрунту шириною 4,2 м складала 2,2 м, а ширина смуги 
3,75 м, як зазначено в схемі, виходить, що концентрація осипу перебуває частково на смузі руху автомобіля «Ford Transit» та частково на смузі руху автомобіля «Ford Scorpio», тобто зіткнення сталося «в районі лінії розмітки, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків». У цьому варіанті експертом взяті до уваги розміри, на врахуванні яких наполіг свідок ОСОБА_10 під час допитів у суді першої та в суді апеляційної інстанції, як на таких, що відповідають фактичним обставинам справи. Експерт також зазначив, що в такому варіанті визначити, хто з водіїв виїхав на смугу зустрічного руху швидше і на якій відстані від місця зіткнення, неможливо.
Усупереч посиланням у поданій скарзі під час оцінки доказів суд дотримався положень статей 84–86, 94 КПК.   
Крім того, аналогічні доводи прокурора про незаконність виправдання 
ОСОБА_6 були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який розглянув подану стороною обвинувачення скаргу і, зважаючи на відсутність підстав, передбачених ст. 415 КПК, належним чином умотивувавши своє рішення, залишив вирок без змін, а заявлені апеляційні вимоги визнав необґрунтованими.
Посилання прокурора у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів, є неспроможними.
Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому кримінальному провадженні такої умови апеляційний суд не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.
Ухвала апеляційного суду не суперечить статтям 370, 419 вказаного Кодексу.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних вироку та ухвали, як про це йдеться в касаційній скарзі, у кримінальному провадженні під час його перегляду в касаційному порядку не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 .
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 листопада 
2016 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної 
інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.      
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                         ОСОБА_3