УХВАЛА

24 лютого 2021 року 
Київ
справа №240/10162/19
адміністративне провадження №К/9901/14910/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж. М., 
суддів -                                                             Жук А. В.,
                                                                      Мартинюк Н. М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 (головуючий суддя - О. В. Капинос)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 (головуючий суддя - Л. М. Біла, судді - В. М. Гонтарук, О. П. Курко)
у справі №  240/10162/19 
за позовом ОСОБА_1 
до Житомирської обласної державної адміністрації Житомирської області 
про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирської обласної державної адміністрації Житомирської області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації № 209-к від 06.08.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації за угодою сторін 07.08.2019;
- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації з 07.08.2019;
- стягнути з Житомирської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2019 по день винесення рішення суду у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про незаконність звільнення, оскільки фактично таке відбулось за ініціативою суб`єкта призначення, а не за угодою сторін, оскільки у нього був відсутній намір звільнятись із займаної посади. При цьому, позивач посилається на факт написання заяви про звільнення під психологічним тиском відповідача та неправомірність зборів трудового колективу апарату Житомирської обласної державної адміністрації вирішувати питання щодо оголошення йому недовіри і відсторонення від займаної посади. На переконання позивача, факт написання ним в подальшому заяви про відкликання заяви про звільнення свідчить про те, що у нього не було дійсних намірів та власної волі на звільнення. 

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що дії відповідача щодо звільнення позивача з посади керівника апарату Житомирської обласної державної адміністрації за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України повністю узгоджуються з вимогами законодавства, а розпорядження про таке звільнення прийняте на підставі та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством. При прийнятті рішень судами попередніх інстанцій відхилено доводи позивача про написання ним заяви про звільнення під тиском, оскільки такі не підтверджуються жодними належними і допустимими у розумінні статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України доказами. За таких обставин, суди дійшли висновку, що звільнення позивача відбулося добровільно за домовленістю з відповідачем, про що свідчить власноручно написана заява. Крім того, судами не прийнято до уваги доводи позивача на написану ним 07.08.2019 заяву про відкликання заяви від 06.08.2019 про звільнення за угодою сторін, оскільки така заява подана на наступний день після прийняття відповідачем розпорядження про його звільнення та факт звернення позивача до роботодавця із заявою про анулювання своєї заяви про звільнення свідчить лише про одностороннє бажання особи відкликати свою заяву та не містить згоди другої сторони - роботодавця, що є обов`язковою умовою анулювання домовленості про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. 

Підстави, на яких подається касаційна скарга, позивач вказує пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 17.07.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ..

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить відмовити у її задоволенні, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. 

Ухвалою Верховного Суду від 19.02.2021 справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні. 

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

За змістом пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України і раніше домовлена дата звільнення.

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що звільнення позивача здійснено відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України на підставі поданої ОСОБА_1 власноручно написаної заяви, у якій останній чітко визначив підставу звільнення - за згодою сторін, а також дату припинення трудових відносин - 07.08.2019.

Згода відповідача із зазначеною пропозицією підтверджується резолюцією на заяві від 06.08.2019 «До розпорядження» та виданням наказу від 06.08.2019 № 209-К про звільнення ОСОБА_1 з посади із дати, зазначеної у заяві - 07.08.2019.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

У цій справі така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 07.08.2019.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами Кодексу законів про працю України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2019 у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27.05.2020 у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), у постанові від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), у постанові від 15.07.2020 (провадження № 61-7851св18), у постанові від 11.03.2020 у справі № 120/930/19-а (провадження № К/9901/29324/19). 

Відтак, Верховний Суд вважає помилковим посилання позивача на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що суди попередніх інстанцій переглянули справу у відповідності до вказаних висновків Верховного Суду. 

Щодо доводів скаржника стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання заяви на звільнення та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначає наступне.

У справі № 816/350/16 (провадження № К/9901/7785/18) суд касаційної інстанції, переглядаючи судові рішення у подібних правовідносинах, надавав оцінку доводам позивача щодо написання заяви про звільнення під психологічним тиском та дійшов висновку, що на підтвердження вказаних обставин позивачем має бути надано належні та допустимі докази, зокрема заяви до вищестоящого органу, органів внутрішніх справ, прокуратури, органів внутрішньої безпеки тощо. 

Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів (диск з аудіо записом зборів трудового колективу апарату Житомирської обласної державної адміністрації Житомирської області, які мали місце 06.08.2019) дійшли висновку, що позивач добровільно сам оголосив про намір звільнитися із займаної посади. Зокрема, вперше, в ході надання власних пояснень до таємного голосування та оголошення йому недовіри, а вдруге - по завершенню процедури голосування. Доказів, які б свідчили про зворотнє матеріали справи не містять та позивачем не надано. 

Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу, що Законом України «Про державну службу» передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 у справі № 826/3388/18 (провадження № К/9901/11406/19). 

Крім того, суд касаційної інстанції наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

За правилами пунктів 4, 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/14910/20 у справі № 240/1062/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А. В. Жук
                                                                      
                                                                      Н. М. Мартинюк