ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1367/19  Номер провадження 22-ц/814/927/21	Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року 	м. Полтава  	

        Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В. М.
при секретарі:  Коротун І. В. 

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Опорного закладу "Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради"

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року, ухвалене суддею Стрельченко Т.Г., повний текст рішення складено – 02 лютого 2021 року 

у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Сідько Світлани Іванівни до Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» про скасування наказу про звільнення та виплату відшкодування за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:

19.12.2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сідько Світлана Іванівна звернулася до суду з позовом до Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та понесених судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 з 01.09.2017 року працювала на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Решетилівського ліцею ім. І.Л. Олійника. Рішенням дев`ятнадцятої сесії Решетилівської міської ради Полтавської області сьомого скликання «Про реорганізацію закладів освіти Решетилівської міської ради» від 25.06.2019 року № 612-19-VI утворено Опорний заклад «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», у якому п. 16 п.п. 2 зазначено привести штатні розписи опорного навчального закладу у відповідність до вимог чинного законодавства України. На виконання даного рішення виконавчим комітетом міської ради розроблено структуру та граничну чисельність опорного закладу з врахуванням вимог наказу Міністерства освіти і науки України від 06.12.2010 року № 1205 «Про затвердження Типових штатних нормативів закладів загальної середньої освіти» та подано на розгляд наступної сесії міської ради. 16.08.2019 року рішенням Решетилівської міської ради № 641-20-VII затверджено структуру та граничну штатну чисельність Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», внаслідок чого була скорочена 1 ставка заступника директора закладу. Директором Опорного закладу було направлено повідомлення голові первинної профспілкової організації працівників Решетилівської гімназії ім. І.Л. Олійника про можливе наступне вивільнення працівників, з яким члени профспілкового комітету були ознайомлені під підпис. 27.08.2019 року директором Опорного закладу ОСОБА_2 попереджено про зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення ОСОБА_1 , яка поставила власноручний підпис в графі «з попередженням про зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення ознайомлена». Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано посаду вчителя математики з навантаженням 12 годин на тиждень, починаючи з 01.09.2019 року, в якому нею власноручно написано «дане попередження не відповідає чинному законодавству» та проставлено підпис. 28.10.2019 року директором Опорного закладу направлено подання до первинної профспілкової організації Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 . На засіданні профспілкового комітету 06.11.2019 року ухвалено про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 . Наказом директора Опорного закладу «Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» № 157-к від 28.11.2019 року ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника, звільнено із займаної посади 29 листопада 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу. Позивач вважає, що вказаний наказ був виданий з порушенням ряду вимог законодавства про працю та підлягає скасуванню, а тому вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року позов представника  ОСОБА_1 - адвоката Сідько Світлани Іванівни до Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» про скасування наказу про звільнення та виплату відшкодування за час вимушеного прогулу – задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28.11.2019 року № 157-к.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» з 29 листопада 2019 року.
Стягнуто з Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за кожен пропущений робочий день у розмірі 237,85 грн. (двісті тридцять сім гривень 85 копійок), починаючи з 30 листопада 2019 року по 28 січня 2021 року включно, в розмірі 68 976,50 грн. (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят шість гривень 50 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів, а також фактично виплачених сум.
Стягнуто з Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1921,00 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що перейменування структурного підрозділу юридичної особи не може вважатися його реорганізацією та/чи ліквідацією, з якою закон пов`язує звільнення працівника. Якщо на підприємстві і відбулися організаційні зміни, то для того, щоб звільнити з цих підстав працівника, такі зміни повинні стосуватися його штатної чисельності (скорочення) та/або ж організації роботи (праці) всередині певного структурного підрозділу таким чином, що працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці (як-от через відсутність кваліфікації або ж внаслідок перерозподілу функціональних обов`язків в межах структурного підрозділу за посадами відповідно до їх категорії, класу, рангу тощо), а щодо переведення на іншу посаду (на цьому підприємстві) він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості. Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 мала перевагу для залишення на роботі над іншими заступниками директора закладу. Отже, є беззаперечні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України внаслідок задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про поновлення її на роботі на попередній посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» з 29 листопада 2019 року. При цьому враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17, у постанові Верховного суду від 15.04.2020 року у справі № 490/7708/18. Розрахунок розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведено судом у відповідності до положень Порядку № 100 та з урахуванням наданої виконавчим комітетом Решетилівської міської ради довідки про нараховану заробітну плату. Наданий позивачем під час судового розгляду справи розрахунок середнього заробітку до уваги судом не приймався. Крім того, суд визнав, що позивач не надала доказів на підтвердження факту заподіяння їй відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого вона виходила, визначаючи розмір заподіяної шкоди, а тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Опорний заклад «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Опорний заклад «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» є комунальною організацією. Засновником є Решетилівська міська рада. Фінансується виключно виконавчим комітетом Решетилівської міської ради. Рахунки Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» не відкриті. Відповідно до п. 1.7. статуту , засновник здійснює фінансування опорного закладу освіти та його філії, його матеріально-технічне забезпечення. Відповідно до п. 8.13. статуту, бухгалтерський облік здійснюється централізованою бухгалтерією виконавчого комітету Решетилівської міської ради. Відповідно, зарплата працівникам відповідача нараховується та виплачується виконавчим комітетом Решетилівської міської ради. Зазначає, що належним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є виконавчий комітет Решетилівської міської ради, який позивачем та судом залучений не був. Крім того, зазначає, що судом не були проаналізовані та враховані у своїй сукупності норми КЗпП України, зокрема п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи. Заяви на переведення ОСОБА_1 не писала, тим самим фактично відмовилась від переведення. Останньою була здійснена на попередженні відмітка, що «попередження не відповідає чинному законодавству». Зазначає, що звільненню ОСОБА_1 передували зміни в організації виробництва і праці, що полягали у скороченні штату і чисельності працівників Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» в цілому та його робочих органів, зокрема, у зміні структури відділень, у зміні умов оплати праці та схеми посадових окладів. Рішенням Решетилівської міської ради VII скликання від 16.08.2019 року затверджено структуру та граничну штатну чисельність Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради». При цьому, ОСОБА_1 дане рішення суб`єкта владних повноважень не оскаржувалось та є чинним. Вважає, що зміни в організації виробництва і праці мали місце, штат і чисельність працівників визначено уповноваженим органом, відтак, підстави для розірвання трудового договору відповідно п.1 ст.40 КЗпП України були наявні, питання доцільності скорочення чисельності чи штату працівників не є повноваженнями суду. Висновок суду щодо того, що «перейменування структурного підрозділу юридичної особи не може вважтися його реорганізацією та/чи ліквідацією, з якою закон пов`язує звільнення працівника» є хибним, оскільки відповідачем була доведена реальність скорочення (чисельності штату).  Звертає увагу апеляційного суду, що ст. 40 КЗпП України дає можливість роботодавцю звільнити працівника за однією з альтернативних підстав: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У даному випадку звільнення позивача відбулося саме у зв`язку зі скороченням штату працівників. Зазначає, що звільнення  ОСОБА_1  29.11.2019 р. після її письмового попередження про наступне вивільнення 27.08.2019 р. проведено із чітким дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України. Вважає, що рішення профспілки, викладене у протоколі Профспілкового комітету Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» №21 від 06.11.2019 року, є необґрунтованим, а тому власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації  (профспілкового представника). 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Сідько С.І. проситьу її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно запису № 8 у трудовій книжці ОСОБА_1 з 01.11.1990 року призначена на посаду заступника директора Решетилівської середньої школи по навчально-виховній роботі. 

Згідно запису № 9 від 11.11.2001 року Решетилівська середня школа реорганізована в Решетилівську гімназію імені І.Л. Олійника, назву якої згідно записів № 10-12 було змінено на Решетилівська гімназія імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради (т.1 а.с. 23-27).

Рішенням дев`ятнадцятої сесії Решетилівської міської ради Полтавської області сьомого скликання «Про реорганізацію закладів освіти Решетилівської міської ради» № 612-19-VI від 25.06.2019 року Решетилівську гімназію імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради реорганізовано шляхом перейменування на Опорний заклад «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» (т.1 а.с. 18, 19).

Згідно рішення двадцятої позачергової сесії Решетилівської міської ради Полтавської області сьомого скликання № 641-20-VIІ від 16.08.2019 року затверджено структуру та граничну штатну чисельність Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» (т.1 а.с. 20, 21).

Листом № 01-25/144 від 27.08.2019 року директора Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради Кругового В.І. ОСОБА_1 попереджено, що через два місяці з дня отримання повідомлення, її буде звільнено у зв`язку із скороченням посаді, яку вона займає, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з виплатою згідно ст. 44 КЗпП вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, або, за наявності годин у Опорному закладі «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», їй буде запропоновано іншу посаду (т. 1 а.с. 17). 

У графі «З попередженням про зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення ознайомлена» стоїть особистий підпис ОСОБА_1 з датою ознайомлення «27 серпня 2019 року». Крім того, у попередженні ОСОБА_1 власноручно написано «дане попередження не відповідає чинному законодавству» та проставлено підпис.

Листом № 01-25/145 від 27.08.2019 року директором Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради Круговим В.І. ОСОБА_1 запропоновано посаду вчителя математики з навантаженням 12 годин на тиждень з 01.09.2019 року та звернено увагу, що у разі відмови від призначення на запропоновану посаду вона буде підлягати звільненню відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. ОСОБА_1 власноручно написано «дане попередження не відповідає чинному законодавству» та проставлено дату та підпис (т.1 а.с. 16).

28.10.2019 року за № 01-25/178 директором Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» ОСОБА_2 до первинної профспілкової організації Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника направлено подання про надання згоди на звільнення заступника директора з навчально-виховної роботи Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП (т. 1 а.с. 22).

У поданні зазначено, що ОСОБА_1 попереджена про зміну істотних умов праці у зв`язку із скороченням штату та наступне вивільнення з посади під особистий підпис 27.08.2019 року, а від запропонованої посади відмовилась, що ОСОБА_1 не належить до осіб, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця (т. 1 а.с. 22).

На засіданні профспілкового комітету Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» було ухвалено про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , про що свідчить витяг з протоколу № 21 від 06.11.2019 року (т. 1 а.с. 12, 13).

Наказом директора Опорного закладу «Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» № 157-к від 28.11.2019 року ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника, звільнено із займаної посади 29 листопада 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу. Вирішено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та грошову компенсацію за 20 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 15.08.2019 року по 29.11.2019 року (т. 1 а.с. 15).

Підставою для видачі цього наказу зазначено наказ від 27.08.2019 року № 96-к «Про попередження працівників Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника про зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення, витяг від 06.11.2019 року № 21 з протоколу засідання профспілкового комітету Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради № 584 від 29.11.2019 року з ОСОБА_1 проведено остаточний розрахунок, виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 15.08.2019 року по 29.11.2019 року в розмірі 7671,19 грн. (т. 1 а.с. 14).

Судом першої інстанції встановлено, що перейменування структурного підрозділу юридичної особи не може вважатися його реорганізацією та/чи ліквідацією, з якою закон пов`язує звільнення працівника. Якщо на підприємстві і відбулися організаційні зміни, то для того, щоб звільнити з цих підстав працівника такі зміни повинні стосуватися його штатної чисельності (скорочення) та/або ж організації роботи (праці) всередині певного структурного підрозділу таким чином, що працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці (як-от через відсутність кваліфікації або ж внаслідок перерозподілу функціональних обов`язків в межах структурного підрозділу за посадами відповідно до їх категорії, класу, рангу тощо), а щодо переведення на іншу посаду (на цьому підприємстві) він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.

З витягу з протоколу № 21 від 06.11.2019 року засідання профспілкового комітету Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи у даному закладі 29 років, має великий досвід роботи. За період роботи на даній посаді не мала жодного дисциплінарного стягнення. За сумлінне виконання службових обов`язків нагороджена нагрудними знаками «Відмінник освіти України» (2001 рік), «Василь Сухомлинський» (2006 рік), грамотою МОП (1998 рік), Почесною грамотою Полтавської обласної ради (2010 рік), чисельними грамотами обласного відділу освіти, Решетилівських райдержадміністрації та районної ради, відділу освіти Решетилівської РДА. За професіоналізм та добросовісне виконання обов`язків заступника директора гімназії була занесена на Дошку пошани районного відділу освіти (т. 1 а.с. 12, 13).

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 мала перевагу для залишення на роботі над іншими заступниками директора закладу. Доказів іншого стороною відповідача суду не надано.

Відповідачем також не надано штатного розпису після скорочення посади позивача та матеріалів про скорочення фонду оплати праці у вигляді економічних розрахунків.

Суд першої інстанції встановив, що існують беззаперечні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи.
У разі задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача на роботі на попередній посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Опорного закладу «Решетилівський ліцей ім. І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» з 29 листопада 2019 року.

Задовольняючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення судом рішення про поновлення працівника на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 з наступними змінами та доповненнями (далі – Порядок № 100).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 2 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, у вищезазначеній Постанові від 15.04.2020 року по справі № 490/7708/18 Верховний Суд вказав, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, до розрахунку враховуються два останні місяці, які передували місяцю звільнення працівника.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звільнено з роботи 29.11.2019 року, тому для розрахунку середньомісячного заробітку слід взяти до уваги інформацію по заробітній платі за вересень та жовтень 2019 року.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Крім того, враховуючи, що середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу стягується за період з моменту звільнення та по дату поновлення на роботі (прийняття судового рішення), а згідно з вищезазначеною Постановою Пленуму ВСУ, визначення таких сум (їх розрахунок) є прерогативою суду, то у даному позові представник позивача просить стягнути такий заробіток без конкретного визначення сум, які слід стягнути. При цьому, представник позивача наводить власний розрахунок середньоденного заробітку, який є базою для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно п. 3 розділу 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради № 600 від 10.12.2019 року про заробітну плату за січень-листопад 2019 року ОСОБА_1 за вересень 2019 року нарахована заробітна плата в сумі 5 363,71 грн. та за жовтень 2019 року – 4 863,72 грн.(т.1 а.с. ).

Згідно п. 3 розділу 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів.

Сумарно за вересень та жовтень 2019 року позивачу нараховано 10 227,43 грн. заробітної плати, а кількість робочих днів за цей період становить 43 (21 день у вересні та 22 дні у жовтні). Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 10 227,43 / 43 = 237,85 грн., що не оспорюється відповідачем. Із наведеного слідує, що розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу необхідно здійснити шляхом множення середньоденної заробітної плати 237,85 грн. на кількість робочих днів за період, починаючи з 30.11.2019 року та по день винесення судового рішення по даній справі включно.

Суд першої інстанції виходив, що станом на день розгляду даної справи (28.01.2021 року) така кількість робочих днів становить 290 днів, з яких: 0 робочих днів у листопаді 2019 року, 21 робочий день у грудні 2019 року, 21 робочий день у січні 2020 року, 20 робочих днів у лютому 2020 року, 21 робочий день у березні 2020 року, 21 робочий день у квітні 2020 року, 19 робочих днів у травні 2020 року, 20 робочих днів у червні 2020 року, 23 робочих дні у липні 2020 року, 20 робочих днів у серпні 2020 року, 22 робочих дні у вересні 2020 року, 21 робочий день у жовтні 2020 року, 21 робочий день у листопаді 2020 року, 22 робочих дні у грудні 2020 року та 18 робочих днів у січні 2021 року.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що з Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2019 року по 28.01.2021 року включно у розмірі 68 976,50 грн. (290 робочих днів х 237,85 грн. (середньоденна заробітна плата).

У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, – обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. 

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Також, оскільки у даному випадку розрахунок розміру виплати проведений судом першої інстанції у відповідності до положень Порядку № 100 та з урахуванням наданої виконавчим комітетом Решетилівської міської ради довідки про нараховану заробітну плату, наданий позивачем під час судового розгляду справи розрахунок середнього заробітку до уваги не приймається.

Крім того представник позивача, посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, суд має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі (за правовідносинами, що виникли після 08.06.1993 року) він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору.

Згідно абз. 1 п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Суд першої інстанції встановив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями.

Виходячи з того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, тому суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

В частині стягнення витрат за надання правничої допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу.

Представником позивача до матеріалів справи надано угоду про надання правничої допомоги від 03.12.2019 року, укладену між ОСОБА_1 та адвокатом Сідько С.І. (т. 1 а.с. 34), ордер серії ПТ №167406 від 18.12.2019 року (т. 1 а.с. 36), попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи (т. 1 а.с. 37), детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для розгляду справи (без зазначення номеру цивільної справи), акт приймання-передачі виконаних робіт від 27.01.2021 року до договору про надання правової допомоги від 03.12.2019 року, квитанцію від 27.01.2021 року за правові послуги відповідно до акту виконаних робіт. 

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.10.2018 року в справі № 301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат, виходив з того, що отримання грошових коштів у розмірі 6 000 грн. за надання правничої допомоги, оформлене у вигляді квитанції, не відповідає встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), тому прийшов до висновку про те, що позивачем не надано документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1921,00 грн. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадк у змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
       Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.
Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, що вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частини друга, третя цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись у разі вирішення питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.
При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом директора Опорного закладу «Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» № 157-к від 28.11.2019 року ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника, звільнено із займаної посади 29 листопада 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу. Підставою для видачі цього наказу зазначено: наказ від 27.08.2019 року № 96-к «Про попередження працівників Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника про зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення, витяг від 06.11.2019 року № 21 з протоколу засідання профспілкового комітету Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника (т. 1 а.с. 15).

Зокрема, листом № 01-25/144 від 27.08.2019 року за підписом директора Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради Кругового В.І. ОСОБА_1 , як заступника директора з навчально-виховної роботи цього навчального закладу, попереджено, що через два місяці з дня отримання даного повідомлення її буде звільнено у зв`язку зі скороченням посади, яку вона займає, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з виплатою згідно ст. 44 КЗпП вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, або, за наявності годин у Опорному закладі «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», їй буде запропоновано іншу посаду (т. 1 а.с. 17). 

З даним попередженням ОСОБА_1 ознайомилася 27.09.2019 р., про що свідчить її підпис на ньому. Крім цього, на попередженні ОСОБА_1 власноручно написала «дане попередження не відповідає чинному законодавству» та засвідчила підписом.

Листом № 01-25/145 від 27.08.2019 року за підписом директора Решетилівської гімназії імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради Круговим В.І. ОСОБА_1 запропоновано посаду вчителя математики з навантаженням 12 годин на тиждень з 01.09.2019 року та звернено увагу, що у разі відмови від призначення на запропоновану посаду вона буде підлягати звільненню відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. На цьому листі ОСОБА_1 власноручно написала «дане попередження не відповідає чинному законодавству», поставила дату 27.08.2019 р. та свій підпис (т.1 а.с. 16).

Згідно витягу з протоколу № 21 від 06.11.2019 року засідання профспілкового комітету Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи (т. 1 а.с. 12, 13).

Згідно штатного розпису на 2019 рік Решетилівської гімназії затверджено у штаті 4 штатних одиниці заступника директора (т.1 а.с. 91). Згідно структури та граничної штатної чисельності Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради», затвердженої рішенням Решетилівської міської ради VII скликання 16.08.2019 р. №641-20- VII (20 позачергова сесія) затверджено 3 штатних одиниць заступника директора (т.1 а.с. 88-90). Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем по справі, не надано штатний розпис після скорочення посади позивача, тобто після 29.11.2019 р.
По справі не вбачається, що при звільненні позивача відповідачем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України вирішувалося питання про переважне право на залишення на роботі із кола всіх працівників, які займають таку ж посаду, зокрема, серед яких слід було визначити особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які такого права не мають. Матеріали справи не містять доказів відносно того, що інші особи на посадах заступників директора мали переважне право на залишення на роботі, а позивач не мала такого права. 
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Опорного закладу «Решетилівського ліцею імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» 29 листопада 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу без отримання на це попередньої згоди первинної профспілкової організації, що позивач ОСОБА_1 мала перевагу на залишення на роботі у порівнянні з іншими заступниками директора закладу і це не було спростовано стороною відповідача, відповідачем не надано суду штатного розпису після скорочення посади позивача та матеріалів про скорочення фонду оплати праці у вигляді економічних розрахунків, тобто не доведено суду чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, що відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є законодавчо необгрунтованим, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу по справі, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсності, рішення суду є мотивованим, законним та обгрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено положення ст. 51 ЦПК України, а саме, в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було залучено ні позивачем, ні судом до участі у справі належного відповідача - виконавчий комітет Решетилівської міської ради, оскільки, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Опорний заклад «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» є самостійною юридичною особою та є самостійним платником податків та платником єдиного внеску, відповідно має ідентифікаційний код юридичної особи та реєстраційний номер платника єдиного внеску. Як зазначає сам відповідач в апеляційній скарзі, бухгалтерський облік Опорного закладу «Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради» здійснюється централізованою бухгалтерією виконавчого комітету Решетилівської міської ради, тобто бухгалтерський облік та звітність навчального закладу здійснюється централізованим відділом, який знаходиться при виконкомі, тобто, у даному випадку цивільно-правова відповідальність правомірно покладена на відповідача, який є самостійною юридичною особою, виконавчий комітет не є належним відповідачем в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому підстави для притягнення його до участі у справі відсутні. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що у суді першої інстанції відповідач, який повинен добросовісно користуватися процесуальними правами, не був позбавлений процесуальної можливості заявити відповідне клопотання, у відзиві на позов також відповідач не посилався на це.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема п.1 ст.1 ст. 40 КЗпП України з урахуванням конкретних обставин, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм правильна юридична оцінка.
Як вбачається зі змісту рішення, судом першої інстанції не обговорювалося питання щодо доцільності скорочення чисельності чи штату працівників, оскільки дійсно визначати штат і чисельність працівників належить лише власнику чи уповноваженому ним органу, суд першої інстанції правомірно вказав, що відповідачем не надано штатного розпису після скорочення посади позивача на підтвердження факту такого скорочення.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано з урахуванням конкретних обставин справи дотримання відповідачем при звільненні позивача положень ст. 49-2 КЗпП України, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно досліджено порядок вивільнення позивача, як це передбачено вказаною нормою, і судом не встановлено її порушень, проте, це не впливає на задоволення позову у разі допущення відповідачем інших порушень КЗпП України при звільненні позивача.
Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи положень ст. 43 КЗпП України в частині звернення за попередньою згодою до первинної профспілкової організації у зв`язку з розірванням трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме того, що рішення профспілки, викладене у протоколі №21 від 06.11.2019 р., є необгрунтованим, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Вказаним рішенням профспілкового комітету відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача. Рішення містить 7 пунктів, у ньому наведені мотиви такої відмови з посиланням на норми відповідних Законів України, зазначені заслуги позивача протягом 29 років роботи на займаній посаді, тобто рішення профспілкового комітету містить правове обгрунтування такої відмови.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду  цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Опорного закладу "Решетилівський ліцей імені І.Л. Олійника Решетилівської міської ради" - залишити без задоволення.
Рішення  Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов