ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/798/20 пров. № А/857/15546/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Качмара В.Я., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання                    Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів, повний текст складено 02.11.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області(відповідач 1), Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області(відповідач 2), Державної судової адміністрації України(відповідач 3) в якому просив визнати протиправним і скасувати наказ начальника Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 09.12.2019 №169/К про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, поновити його на посаді заступника керівника  апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з 10.12.2019 та стягнути з відповідача-2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
В апеляційній скарзі зазначає, що приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з тих мотивів, що позивач був ознайомлений з наказом про своє звільнення 09.12.2020, а Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області приймаючи спірний наказ діяло на підставі та у спосіб, що визначені законами України.
В абз.4 стор.7 оскаржуваного рішення суду зазначено, що: «Суд відхиляє твердження позивача, що з наказом начальника територіального управління про звільнення його з посади заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2019 № 169/К він ознайомився 26.12.2019, оскільки згідно акту №7/424/19 (а.с.50), складеного 09.12.2019 керівником апарату суду Кімаковичем Р.Д., старшим секретарем суду ОСОБА_2 та судовим розпорядником ОСОБА_3 , позивач відмовився поставити відмітку про ознайомлення з наказом про звільнення».
Однак, вказаний Акт №7/424/19 (а.с.50) не є належним та допустимим доказом по справі, адже його зміст не відповідає дійсності та був спростований показами свідків наданими в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції 23.10.2020.
Зокрема, показами свідка ОСОБА_2 (час з 11:33:49 по 11:34:37 звукозапису судового засідання, проведеному в режимі відеоконференції 23.10.2020), яка засвідчила, що бачила тільки як ОСОБА_1 виходив з кабінету керівника апарату суду - ОСОБА_4 , в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в кабінеті не була та чи ознайомився ОСОБА_6 з наказом їй невідомо, оскільки коли вона заходила в кабінет то ОСОБА_6 виходив звідти. Підписала Акт «Про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказом від 09.12.2019 №169/К» вподальшому на прохання керівника апарату Кімаковича Р.Д., оскільки останній стверджував що ознайомив ОСОБА_1 з наказом, але він відмовився його підписувати.
Показами свідка ОСОБА_3 (час з 11:38:40 по 11:41:22 звукозапису судового засідання, проведеному в режимі відеоконференції 23.10.2020), яка засвідчила, що підписувала Акт «Про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказом від 09.12.2019 № 169/К» в кабінеті керівника апарату Кімаковича Р.Д. без присутності ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб. Під час підписання нею Акту в кабінеті керівника апарату суду були присутні тільки вона та керівник апарату ОСОБА_4 . Підписати Акт її попросив ОСОБА_4 , коли вона заходила до нього по роботі. Разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в той день в кабінеті не була.
Показами свідка ОСОБА_4 (час з 11:43:53 по 12:04:03 звукозапису судового засідання, проведеному в режимі відеоконференції 23.10.2020), який на запитання адвоката ОСОБА_7 про те, хто та коли писав Акт «Про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказом від 09.12.2019 №169/К» зазначив, що друкував на комп`ютері Акт він особисто в своєму кабінеті №13, перебував там в той час сам. Також, свідок ОСОБА_4 дав суперечливі покази про те, яким чином відбулось ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом про звільнення. Спочатку зазначив, що він вважає що ОСОБА_1 ознайомився із наказом, бо він сам вручив такий ОСОБА_1 в своєму кабінеті особисто, а потім вказав, що припускає ознайомлення ОСОБА_1 з наказом, оскільки той, як заступник керівника апарату, мав доступ до електронної пошти суду, на яку було надіслано оспорюваний наказ про звільнення. На запитання про те, хто скликав комісію, зазначену в акті та призначав її членів, вказав, що таку скликав він особисто, однак потім зазначив, що члени комісії не були присутні при ознайомленні та фізично не могли бути присутні при цьому, оскільки ОСОБА_1 в той час вже не було в приміщенні суду. Також вказав, що ОСОБА_1 в той день дійсно приблизно в проміжок часу 14:30 - 15:00 залишив робоче місце через погане самопочуття та повідомив його про відкриття лікарняного. Коли він доповів про це працівнику відділу кадрів територіального управління ДСА у Львівській області ОСОБА_8 , то йому було сказано, що потрібно скласти Акт про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказом, що він і зробив. Після цього зазначив, що направив копію складеного Акту в той же день на електронну пошту територіального управління ДСА у Львівській області. Також зазначив, що трудову книжку 09.12.2019 ОСОБА_1 не надавав, а вручив таку тільки в день, коли ОСОБА_1 вийшов на роботу з лікарняного після представлення йому лікарняного листка, дату не пригадує. На питання про те, чи отримував скаргу ОСОБА_1 на результати оцінювання діяльності на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за 2019 рік, що була подана через канцелярію суду 03.01.2020, не зміг відповісти, але зазначив, що давав на скаргу відповідь листом, однак кому та коли не пригадує. Також, дав покази про те, що не пригадує щоб ОСОБА_1 раніше відмовлявся від ознайомлення з будь-якими документами працюючи в суді, та що протягом 2019 року ОСОБА_1 , неодноразово отримував премію як сумлінний працівник, до дисциплінарної відповідальності протягом 2019 року не притягався.
При цьому, суд в оскаржуваному рішенні не усунувши суперечностей в показах свідка ОСОБА_4 , взяв до уваги такі, однак, не надав оцінки показам інших свідків, допитаних в тому ж судовому засіданні.
Зокрема, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не дано жодної оцінки показам свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що спростували законність Акту №7/424/19 (а.с.50), зазначивши що вони не були присутні при його складанні, вказаних у Акті обставин не можуть підтвердити чи заперечити, оскільки не були їх свідками.
Крім цього, покази свідка ОСОБА_4 розходяться з поясненнями відповідача-1 (територіального управління ДСА у Львівській області) у відзиві на позовну заяву від 20.02.2020 (надалі - Відзив), де, окрім іншого, зазначено про те, що їм не було відомо про той факт, що ОСОБА_1 умисно не повідомив ОСОБА_4 про залишення робочого місця до закінчення робочого дня у зв`язку з поганим самопочуттям та про відкриття ним лікарняного (абзац 11 стор.2 Відзиву). Також, в супровідному листі територіального управління ДСА у Львівській області №05-2329/19 від 09.12.2019 Відповідач-1 зазначив про те, що «скеровує наказ начальника Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області № 169/К від 09.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » для відома та ознайомлення».
Враховуючи вищенаведене, вважає, що покази дані свідком ОСОБА_4 не були об`єктивними та не могли братись судом до уваги з огляду на їх суперечливість матеріалам справи, а також зважаючи на зацікавленість ОСОБА_4 через його особисту відповідальність за своєчасне ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом про звільнення.
У подальшому, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення (абз.6,7 стор.7) суд зазначив «судом також встановлено з долучених до матеріалів справи доказів, що територіальним управлінням скеровано позивачу наказ від 09.12.2019 № 169/К «Про звільнення ОСОБА_1 » на його домашню адресу листом з описом вкладеного, однак лист повернувся на адресу територіального управління у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання (а.с.51-54). Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 знав про звільнення 09.12.2019».
Однак судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано те, яким чином факт повернення скерованого поштою позивачу наказу від 09.12.2019 № 169/К «Про звільнення ОСОБА_1 » на його домашню адресу листом з описом вкладеного підтверджує зроблений судом висновок про те, що нібито ОСОБА_1 знав про своє звільнення 09.12.2019.
У письмових поясненнях по справі ОСОБА_1 заперечував той факт, що йому було відомо про його звільнення саме 09.12.2019 як і факт нібито ознайомлення його 09.12.2019 з відповідним наказом про звільнення та судом першої інстанції не здобуто належних та допустимих доказів протилежного. Більше того, показами допитаних свідків в ході судового розгляду у даній справі підтверджено правдивість тверджень позивача про те, що йому не відомо будо до початку судового процесу про існування Акту «Про відмову ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказом від 09.12.2019 №169/К», а в його присутності жодних актів 09.12.2019 працівниками Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області не складалось. 
Надалі в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, суд зробив помилковий висновок (абз.13 стор.7) щодо відсутності порушення порядку звільнення ОСОБА_1 , зокрема про те, «що звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності не відбулося, оскільки відповідачем після одержання відомостей про раптове захворювання позивача 09.12.2020 після ознайомлення із наказом про звільнення внесено з урахуванням табелів обліку робочого часу зміни у наказ про звільнення стосовно дати звільнення, для унеможливлення порушень прав позивача.»
При цьому, посилається на доказ (табель обліку робочого часу), який поданий з порушенням порядку, передбаченому частинами 3, 8 ст.78 КАС України, адже під час підготовчого провадження сторонами не подавався та копія такого не надавалася стороні позивача.
Однак, Верховний Суд в подібних правовідносинах неодноразово робив правовий висновок про те, що подальше внесення змін до первинного наказу про звільнення не може вважатись законним, оскільки порушує порядок звільнення, зокрема встановлену п.6 ст. 40 КЗпП гарантію щодо недопустимості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (окрім винятку в разі повної ліквідації підприємства, установи, організації).
Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України та ст.240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.
При цьому, Верховним Судом було акцентовано увагу, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, а відтак закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.
Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
При прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем-1 не дотримано вимог ст. 43 Конституції України, а також ст. 23 Загальної декларації прав людини, якими гарантовано право на працю.
Крім того, судом не взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Ноme Оffise (Саsе 41/74 van Duyn v. Ноme Оffise), відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав, у зв`язку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.
Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень суд також не врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до Закону України від 14 вересня 2006 року № 13 7-У «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» та якої не дотримався відповідач-1.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом №889-УІІ (ч. 3 ст. 5 Закону №889-УІІ). Частиною б статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Законом України «Про державну службу» не врегульовано питання відновлення порушених трудових прав осіб у випадках незаконного звільнення.
За загальним правилом при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.
Оскаржуваний у цій справі наказ зумовлює порушення прав позивача та охоронюваних законом інтересів, а тому суд першої інстанції мав дійти висновку щодо протиправності зазначеного рішення владного суб`єкта.
Сам факт прийняття начальником територіального управління наказу від 14.01.2020 № 3/К «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.12.2019 № 169/К», яким внесено зміни до наказу про звільнення позивача в частині дати звільнення з «09 грудня 2019 року» на « 26 грудня 2019 року» (а.с.58) свідчить про визнання відповідачем своєї помилки щодо звільнення позивача саме 09.12.2019, тобто в період непрацездатності такого.
Вважає, що внесення змін в оскаржуваний наказ про звільнення, через тривалий проміжок часу (в даному випадку через більше як 30 календарних днів) є неможливим, оскільки такий наказ є актом індивідуальної дії що вичерпує свою дію після його реалізації, тобто завершення процедури звільнення, що відбулось 26.12.2019, коли позивачу було надано його трудову книжку, наказ про звільнення та здійснено остаточний розрахунок.
Після завершення процедури звільнення позивача, оскаржуваний наказ про звільнення вже вважається реалізованим, дія такого акту вичерпалась, тож його ревізія недопустима, оскільки порушується стабільність публічно-правових відносин і юридична певність. Це стверджується правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 23.06.1997 № 2-зп (справа № 3/35-313), згідно із якою за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, зверненні до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію (абзац 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення).
Отже, з моменту видання оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, на нього не поширюються гарантії трудового законодавства, тому фактично прийняття наказу про звільнення означає припинення відповідних відносин щодо проходження публічної служби саме з дати звільнення, зазначеної в такому первинному наказі, а тому скасування такого наказу та поновлення звільненої особи на посаді є єдиним можливим способом захисту прав і свобод у такій ситуації.
Верховний Суд України в постанові від 01.10.2013 у справі № 21-259а13 вказав на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення. При цьому, Верховний Суд України акцентував увагу на неприпустимості звільнення особи з посади під час перебування її в стані тимчасової непрацездатності. Аналогічні правові позиції містяться у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 813/1733/16.
Однак, Відповідачем-1 в оскаржуваному наказі про звільнення, датою звільнення зазначено день, коли позивач перебував на лікарняному, тобто Відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного наказу порушено пряму заборону, встановлену частиною 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу», на звільнення державного службовця із зазначенням дати, що є в межах періоду відсутності його на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Тому, спірний наказ прийнятий Відповідачем-1 не на підставі та не у спосіб, що визначені законами України, необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, суд дійшов помилкового висновку в мотивувальній частині оскаржуваного рішення (абз.12 стор.7), про те, що: «позивач, належним чином проінформувався про звільнення його з посади заступника керівника апарату Дрогобицького районного суду Львівської області 09.12.2019, а відповідачами вчинено всі необхідні дії для належного виконання своїх обов`язків на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України».
Крім цього, в абзацах 9, 10 стор 6 оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що в межах даної справи не може надавати правову оцінку результатів оцінювання службової діяльності позивача, оскільки вимог про визнання протиправним та скасування висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності і який відповідно до вищевказаних норм має бути самостійним предметом оскарження, позивачем не заявлено.
Апелянт вважає, що судом допущено неповноту встановлення обставин справи, адже суд, не з`ясувавши результату поданої 03.01.2020 в порядку ч.1 ст.11 Закону №889-УІІІ позивачем скарги на висновок, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності позивача, передчасно та помилково зазначив що: «...відтак висновок, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності позивача є чинним».
Крім цього, суду було достеменно відомо, що ОСОБА_1 не погоджувався із результатами проведеного керівником апарату суду Кімаковичем Р.Д. оцінювання та виставленими ним балами за результати виконання ОСОБА_1 завдань державного службовця на посаді заступника керівника апарату суду за 2019 рік, а тому оскаржив такі у встановленому законом порядку, однак в порушення норм закону відповіді на таку не отримав.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №889-УІІІ у разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації.
Так, 03.01.2019 в порядку, передбаченому ч. 1 ст.11 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 було подано скаргу на ім`я керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Кімаковича Р.Д. на висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області та їх заступників у 2019 році, затверджений наказом Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 04.12.2019 №166/К в частині оцінювання результатів його службової діяльності на посаді заступника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у 2019 році (копія скарги з відміткою суду додана до позовної заяви). Відповідно до ч. З ст. 11 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби зобов`язаний не пізніше 20 календарних днів з дня отримання скарги надати державному службовцю обґрунтовану письмову відповідь (рішення). Однак, до цього часу відповіді на скаргу від 03.01.2019 ОСОБА_1 в порушення норм ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну службу» не надано.
Незважаючи на вищенаведене, судом першої інстанції не з`ясовано та не перевірено чи приймались будь-які рішення з приводу даної скарги в порядку, передбаченому ч. 1 ст.11 Закону України «Про державну службу».
Крім цього, при винесенні оскаржуваного наказу від 09.12.2019 № 169/К про звільнення апелянта з посади заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області було протиправно застосовано норми ст. 44 та п.3 ч.1 ст. 87 нової редакції Закону №889-VІІІ, які не підлягали застосуванню по даній справі, оскільки процес оцінювання результатів діяльності держслужбовця ОСОБА_1 за 2019 рік розпочався за нормами ст. 44 та п.3 ч.1 ст. 87 Закону №889- VІІІ в редакції, що діяла до 25.09.2019.
Згідно зі ст. 44 Закону № 889 кожен держслужбовець категорії «А», «Б», «В» проходить оцінювання результатів службової діяльності за процедурою, визначеною Типовим порядком проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженим постановою КМУ від 23.08.17 р. № 640 (надалі - Типовий порядок).
В оскаржуваному наказі начальника Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 09.12.2019 № 169/К, як підставу звільнення вказано п.3 ч.1 ст. 87 Закону №889-УІІІ, а саме - отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.
Однак, слід зазначити, що пункт 3 ч.1 ст. 87 Закону №889- VІІІ викладено в новій редакції лише згідно закону України від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», що набрав чинності 25.09.2019 року. Проте, дана редакція пункту 3 ч.1 ст. 87 Закону №889- VІІІ не може застосовуватись в даному випадку до оцінювання діяльності держслужбовців за 2019 рік, оскільки відповідна процедура оцінювання результатів службової діяльності розпочалася відповідно до чинних на той час норм цього Закону (в редакції до 19 вересня 2019 року) та повинна завершитись відповідно до цих норм. Редакція ч.1 ст. 87 Закону №889- VІІІ (в редакції до 19 вересня 2019 року) передбачала, що лише за негативної оцінки, отриманої двічі підряд, особа звільняється за п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону №889- VІІІ.
Відповідно ж до норм Закону №889- VІІІ (в редакції до 19 вересня 2019 року), чинного на момент початку процедури оцінювання результатів діяльності позивача у 2019 на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, якщо негативну оцінку отримано вперше, то не менш ніж через три місяці проводиться повторне оцінювання результатів роботи державного службовця.
При цьому, нова редакція (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 591) Типового порядку зберегла в п. 43. норми про те, що у разі отримання державним службовцем негативної оцінки проводиться повторне оцінювання відповідно до цього Типового порядку.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 13 Закону України «Про державну службу» Національне агенство України з питань державної служби (надалі - НАДС) надало роз`яснення від 26.09.2019 №74 р/з «Щодо вступу на державну службу, її проходження та припинення у зв`язку з набранням чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади».
Згідно вказаного роз`яснення зазначено, що Верховною Радою України 19 вересня 2019 року прийнято Закон України № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25 вересня 2019 року. Вказаним Законом внесено зміни, зокрема до Закону України «Про державну службу» стосовно процедури вступу на державну службу, окремих положень щодо проходження та припинення державної служби. Разом з тим статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, з урахуванням положень статті 58 Конституції України та згаданого Рішення Конституційного Суду України, на думку НАДС, у разі, якщо процедури щодо вступу на державну службу, її проходження та припинення, що розпочалися до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», мають бути завершені згідно норм законодавства, що діяли на той час.
Відповідно до Типового порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2017 № 640, оцінювання - це процес, який здійснюється щодо особи з метою визначення, по-перше, рівня її знань, здібностей, компетенції, по-друге, результатів її діяльності. Щорічне оцінювання припадає на жовтень - грудень кожного року за період з 1 січня поточного року або з дати визначення завдань і ключових показників до дати прийняття наказу (розпорядження) про проведення оцінювання. Процедура щорічного оцінювання діяльності держаного службовця складається з етапів визначення та затвердження завдань, їх виконання та визначення оцінки результатів виконання таких завдань, а у разі негативного результату оцінювання - також обов`язкового повторного оцінювання, яке розпочинається не раніше ніж через три місяці.
В даному випадку оцінюванню підлягали результати діяльності позивача на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у 2019 році, за період з 26.12.2018 по жовтень 2019 року, тобто процедура оцінювання почалась до 25.09.2019, відтак суд першої інстанції безпідставно застосував при оцінюванні законності дій відповідача-1 норми Закону №889- VІІІ в новій редакції, оскільки норми нового закону, що посилюють відповідальність державних службовців за отримання негативної оцінки за результатами щорічного оцінювання їх діяльності та не мають зворотньої сили, а тому не могли застосовуватись до визначення кінцевих результатів щорічної процедури оцінювання, що розпочалась на підставі норм Закону №889-УІІІ в редакції до 19 вересня 2019 року.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 44 Закону №889- VІІІ в редакції, що діяла до 25.09.2019, тобто під час якої почалась процедура оцінювання у 2019 році було передбачено, що у разі отримання державним службовцем негативної оцінки не раніше ніж через три місяці проводиться повторне оцінювання результатів його службової діяльності. Згідно п. 10. Закону №889- VІІІ зазначеної редакції, у разі отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 цього Закону. Отже, навіть за отримання негативного висновку за результатами оцінювання в 2019 році, позивач мав законні очікування що йому буде призначено повторне оцінювання, як того вимагали норми чинного законодавства на час початку процедури оцінювання діяльності та виконання ним завдань у 2019 році.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основою якого є ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.
Очікувана процедура щорічного оцінювання діяльності державного службовця у 2019 році, що розпочалась у грудні 2018 року передбачала, що лише за негативної оцінки, отриманої двічі підряд, особа звільняється за п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону №889- VІІІ та передбачала у разі отримання першого негативного результату оцінювання обов`язкове проведення повторного оцінювання. Така процедура проведення оцінювання, визначення та застосування результатів оцінювання була гарантована державою у п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, що діяв в редакції на момент початку процедури, а тому відповідно до практики Європейського суду з прав людини, є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
В даному ж випадку при призначенні позивачу Завдань в грудні 2018 року та виконанні ним таких на протязі більш як дев`яти місяців 2019 року під час процедури оцінювання позивач знав, що у випадку отримання негативного результату матиме гарантоване законом право на повторне оцінювання, однак був незаконно позбавлений цього права незаконним застосуванням до нього редакції пункту 3 ч.1 ст. 87 Закону №889-VIII, викладеного в новій редакції згідно закону України від 19 вересня 2019 року.
Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним, наголошуючи на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 18 постанови від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких саме підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.
Верховним Судом зроблено висновок в подібній справі щодо поновлення на посаді начальника територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Львівській області, що при розгляді справ про поновлення на роботі необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові (п.59 постанови Верховного Суду від 05 серпня 2019 року справі № 813/9291/13-а. 
З огляду на це, залишення судом першої інстанції нерозглянутими доводів незаконності підстав для звільнення через незаявлення позивачем окремої відповідної позовної вимоги в суді не повинно створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. З врахуванням ст.320 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, слід прийти до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дослідив законності такої підстави для звільнення у даній справі, як висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області та їх заступників у 2019 році, затвердженого наказом територіального управління ДСА України у Львівській області від 04.12.2019 №166/К в частині оцінювання результатів службової діяльності позивача на посаді заступника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у 2019 році. Вказане фактично унеможливило доступ позивача до правосуддя.
Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов`язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи. Разом з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для повного захисту його прав, свобод та інтересів.
При цьому, вважає, що з огляду на вищенаведене та виходячи із змісту позову суд мав дослідити підставу звільнення (висновок про негативну оцінку) та здійснити перевірку такої на предмет законності незалежно від факту визначення позивачем окремої позовної вимоги про це.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу територіальне управління державної судової адміністрації України у Львівській області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що 09.12.2019 Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області прийняло Наказ № 169/К «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п.3 ч.1 ст.87 Закону України «Про Державну службу», частини 1 ст. 83 КЗпП України, частини 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», ч. 4 ст. 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись Положенням про Територіальне управління державної судової адміністрації України у Львівській області, затвердженим Головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015, з підстав отримання негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у 2019 році.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно зауважив, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, якщо інше не передбачено цим законом (ч. 2 ст. 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII). Розділом ІХ Закону визначено підстави припинення державної служби.
Відповідно до ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 87 Закону, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення (у редакції до 25.09.2019).
Згідно ч. 11 ст. 44 Закону України «Про державну службу», передбачено, що Порядок проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.
Процедура проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, а також порядок оскарження її результатів визначаються Законом України «Про державну службу», «Типовим порядком проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців», затверджений постановою КМУ № 640 від 23.08.2017, «Методичними рекомендаціями щодо визначення результатів виконання завдань державними службовцями, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В» та затвердження висновку», затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби № 208-18 від 29.08.2018.
Згідно ч.2 та ч.5 ст.44 ЗУ «Про державну службу», оцінювання результатів службової діяльності проводиться на підставі показників результативності, ефективності та якості, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції, виконання індивідуальної програми професійного розвитку, а також показників, визначених у контракті про проходження державної служби (у разі укладення). За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни до Закону України «Про державну службу», і відповідно норми ст. 44 та п.3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 є чинними з 25 вересня 2019 року і застосовуються до спірних відносин, бо такі мали місце після набрання ними чинності.
Однак, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується. 
Статтею 44 Закону України «Про державну службу» врегульовано питання оцінювання результатів службової діяльності. Згідно п. 6 вказаної статті у редакції чинній до 25.09.2019 у разі отримання державним службовцем негативної оцінки не раніше ніж через три місяці проводиться повторне оцінювання результатів його службової діяльності, а у редакції після 25.09.2019 у разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3  частини першої статті 87 цього Закону та з ним розривається контракт про проходження державної служби (у разі укладення).
У відповідності до вимог п.3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у редакції чинній до 25.09.2019 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності, а у редакції після 25.09.20109 отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.
Процедура оцінювання, як уже зазначалось вище врегульована Порядком  проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 р. № 640
і згідно п. 9 Оцінювання проводиться поетапно:
визначення завдань і ключових показників;
визначення результатів виконання завдань;
затвердження висновку (крім випадків, коли жодне із визначених завдань не підлягає оцінюванню).
А отже, процедура оцінювання позивача за 2019 рік розпочата 17.12.2018 коли йому як заступнику керівника апарату було визначено наступні три завдання з ключовими показниками результативності, ефективності та якості службової діяльності а також строків їх виконання: 1)  ведення особових справ працівників апарату суду; 2) ведення табеля обліку робочого часу працівників суду; 3  ведення контролю за своєчасним оновленням інформації на власному офіційному веб-сайті суду (а.с.18).
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основою якого є ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.
При цьому слід звернути увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Ноme Оffise (Саsе 41/74 van Duyn v. Ноme Оffise), яка неодноразово висвітлювалась і в інших справах, відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав, у зв`язку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.
Оскільки оцінюванню підлягали результати діяльності позивача на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у 2019 році, за період з 26.12.2018 по жовтень 2019 року, тобто процедура оцінювання почалась до 25.09.2019 року, відтак суд апеляційної інстанції вважає, що застосовуватись до визначення кінцевих результатів щорічної процедури оцінювання повинні положення  Закону №889- VІІІ у редакції чинній до 25 вересня 2019 року.
Крім того, судом першої інстанції з`ясовано, що відповідно до наказу територіального управління від 15.10.2019 № 142/К «Про визначення результатів виконання завдань керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області та їх заступників» (а.с.61-62) керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області зобов`язано:
-                    в термін до 18 жовтня 2019 року визначити результати виконання завдань підпорядкованих державних службовців категорій державної служби «Б» та «В», у тому числі заступників керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області.
-                    в термін до 21 жовтня 2019 року визначити результати виконання завдань своїх заступників, виставити оцінку з урахуванням критеріїв згідно з додатком 4 до Типового порядку та подати територіальному управлінню копії письмових звітів (за наявності) та заповнені форми щодо результатів виконання завдань (стосовно керівника апарату та його заступника).
17.12.2018 позивачу як заступнику керівника апарату було визначено наступні три завдання з ключовими показниками результативності, ефективності та якості службової діяльності а також строків їх виконання:
1                    - ведення особових справ працівників апарату суду;
2                    - ведення табеля обліку робочого часу працівників суду;
3                    - ведення контролю за своєчасним оновленням інформації на власному офіційному веб-сайті суду (а.с.18)
Результати виконання завдань позивача на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області визначено 16.10.2019.
Згідно Висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників апаратів місцевих судів м. Львова та Львівської області та їх заступників у 2019 році, затверджений наказом територіального управління від 04.12.2019 № 166/К, ОСОБА_1 відповідає оцінці - «негативна» (а.с.15).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції також вважав, що  оскільки предметом даного позову є наказ начальника Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області від 09.12.2019 №169/К про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, то вимоги про визнання протиправним та скасування висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності має бути самостійним предметом оскарження, а отже у межах даної справи суд не може надавати правову оцінку результатів оцінювання службової діяльності позивача, а відтак висновок, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності позивача є чинним.
Проте, такі доводи суду першої інстанції не заслуговують на увагу.
Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним, наголошуючи на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
При розгляді даної справи справ необхідно з`ясовувати, з яких саме підстав проведено звільнення позивача, і перевіряти їх відповідність законові, така ж позиція висловлена і в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». 
З огляду на це, залишення судом першої інстанції доводів незаконності підстав для звільнення, через не подання позивачем окремої позовної вимоги, є необгрунтованим та  не повинно створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя. 
Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов`язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи. 
З огляду на вищенаведене та виходячи із змісту позову, суд повинен дослідити підставу звільнення (висновок про негативну оцінку) та здійснити перевірку такої на предмет законності незалежно від факту визначення позивачем окремої позовної вимоги про це.
Згідно п. 37 Порядку  проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 р. № 640 для визначення результатів виконання завдань безпосередній керівник спільно з керівником самостійного структурного підрозділу (у разі наявності) проводить з державним службовцем, який займає посаду державної служби категрії «Б» або «В» оціночну співбесіду.
У відповідності до п.38 вказаного Порядку перед проведенням оціночної співбесіди державний службовець, заповнює форму щодо результатів виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В», за відповідний рік згідно з додатком 8  у частині відомостей щодо себе та займаної посади, опису досягнутих результатів у розрізі кожного визначеного завдання та строку його фактичного виконання.
Оціночна співбесіда, згідно п. 39 цього ж Порядку, проводиться на основі усних пояснень державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В», про виконання завдань і ключових показників та його письмового звіту, що подається у довільній формі (у разі його подання державним службовцем). Під час оціночної співбесіди також визначаються потреби у професійному навчанні та розглядаються пропозиції щодо завдань і ключових показників на наступний період.
Після проведення оціночної співбесіди безпосереднім керівником заповнюється форма щодо результатів виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В», за відповідний рік згідно з додаком 8 у частині виставлення балів, визначення оцінки та їх обґрунтування, а також визначення потреб у професійному навчанні. Безпосередній керівник спільно з керівником самостійного структурного підрозділу (у разі наявності) виставляє державному службовцю негативну, позитивну або відмінну оцінку (крім випадків, коли жодне із завдань не підлягає оцінюванню) з її обґрунтуванням на основі розрахунку середнього бала за виконання кожного визначеного завдання (з урахуванням досягнення ключових показників) за критеріями визначення балів згідно з додатком 4. 
Згідно з додатком 4 до зазначеного порядку « 1» бал виставляється у випадку коли завдання виконано частково, результати не можуть бути використані через необхідність суттєвого доопрацювання, до виконання завдання державний службовець підійшов формально, чим нівелював практичну цінність отриманого результату, або завдання виконане з демонстрацією неспроможності одночасного забезпечення на належному рівні і своєчасного виконання посадових обов`язків, або під час виконання такого завдання порушено вимоги правил етичної поведінки, або процес досягнення результату чи сам результат мав негативний відгук з боку користувачів, споживачів, співвиконавців, керівництва тощо
Визнаючи результати виконання завдань позивача, керівник апарату Дрогобицького міськрайонного суду обмежився формальним обґрунтуванням, при цьому не зазначив, жодної конкретики, яка би свідчили про відповідність поставленого балу.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачами не надано доказів, що протягом оцінюваного періоду позивач притягувався до відповідальності за неналежне виконання завдань, більше того, останній стверджує, що протягом року він преміювався за виконану роботу.   

Судом також встановлено, що позивач після звільнення з державної служби оскаржував, в порядку ст. 7 Закону України «Про державну службу», результати оцінювання та звернувся зі скаргою 03.01.2020 до керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (а.с.25-26), однак така не була розглянута. 

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуваний позивачем наказ від 09.12.2019 № 169/К слід скасувати та поновити останнього на посаді заступника керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. 

Оскільки, згідно листка непрацездатності серії АДУ № 356292 від 09.12.2019, виданого на ім`я ОСОБА_1 , позивач перебував на лікарняному з 09.12.2019 по 25.12.2019 включно (а.с.19) то відповідно начальник територіального управління прийняв наказ від 14.01.2020 № 3/К «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.12.2019 № 169/К», яким внесено зміни до наказу про звільнення позивача, змінивши дату звільнення з « 09 грудня 2019 року» на « 26 грудня 2019 року» (а.с.58).

З урахуванням вимог ч. 5 ст. 87 Закону № 889-VІІІ згідно якої наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки, то суд апеляційної інстанції вважає, що позивача слід поновити з 26.12.2019.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно довідки виданої відповідачем 1 середньомісячна заробітна плата позивача становить 18353, 29 грн, а середньоденна – 895,28 грн. Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2019 по 09.03.2021 становить 265003 грн.58 коп.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справ, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимог – задовольнити частково. 

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2020 року по справі № 380/798/20
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області № 169/К від 09 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з 26 грудня 2019 року.
Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 265003 (двісті шістдесят п`ять тисяч і три гривні) 58 копійок.
Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 В.Я. Качмар 
                                                                                          О.І. Мікула
повний текст складено 18.03.2021