ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2021 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №2-5633/11
Апеляційне провадження №22-ц/813/2575/21
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,
за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бойко Світлани Володимирівни в інтересах акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 січня 2020 року,  постановлене під головуванням  судді Маркарової С.В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2019 року акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»  (далі - АТ «ПУМБ», банк)  звернулося до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просило усунути  перешкоди в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачівправа користування житловим приміщенням, зняття їх з реєстраційного обліку за спірною адресою, зобов`язання звільнити житлове приміщення (із особистими речами). 
Позов обґрунтовано тим, що 28 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є АТ «ПУМБ») був укладений кредитний договір № 5731046, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 350 000 доларів США.
У забезпечення виконання зобов`язання між сторонами укладено договір іпотеки №6447 від 28 вересня 2007 року відповідно до якого передано в іпотеку житловий будинку, житловою площею 71,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (тепер АДРЕСА_2 ).
Предмет іпотеки був придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 15719279 від 28 серпня 2007 року, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна, а саме вищевказаний будинок. Право власності банку у встановленому законом порядку зареєстровано, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер : 38233006, номер запису про право власності: 23463104), тому банк є власником домоволодіння за вказаною адресою.
Посилаючись на викладене, банк просив задовольнити його вимоги, оскільки: 
- ОСОБА_1 , як колишній власник спірного майна, та члени її сім`ї ОСОБА_2 і ОСОБА_3 втратили право користування домоволодінням, яке є похідним від права власності;
- відповідачі на час вирішення спору проживають у спірному приміщенні, звільнити його відмовляються, від зняття місця проживання з реєстраційного обліку ухиляються (а.с.1-4,82-86).
Відповідачі та третя особа свого ставлення до позовних вимог не висловили.

Зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29 січня 2020 року у позові відмовлено. 
Судове рішення мотивовано тим, що майно, яке передано в іпотеку, придбано не за рахунок кредитних коштів, тому виселення з такого житла осіб без надання іншого жилого приміщення є порушенням ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України.
Крім того, у порушення норм матеріального права банк не зазначив постійного жилого приміщення, що надається особі, яку виселяють (а.с.114-117).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі адвокат Бойко С.В. в інтересах АТ «ПУМБ» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт зазначив, що судом не враховано те, що: 
- 07 грудня 2017 року банк, як власник будинку, направив на адресу місця реєстрації відповідачів вимогу про звільнення приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів, що підтверджено описом поштового вкладення та фіскальним чеком; 
- відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстровані в спірному будинку без письмового погодження з АТ «ПУМБ», що є порушенням договірних зобов`язань, а саме: пункту 1.7.4. Іпотечного договору, а також свідчить про їх недобросовісну поведінку. Між позивачем та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням після реєстрації права власності позивача на будинок;
- з 16 листопада 2017 рокуАТ «ПУМБ» є повноправним власником будинку АДРЕСА_3 з усіма відповідними правами та обов`язками власника, передбаченими чинним законодавством України. На момент звернення позивача до суду з зазначеним позовом банк був власником зазначеного будинку, а не іпотекодержателем;
- відповідно до правової позиції, що міститься у постанові Верховного Суду України у справі №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї;
- зареєстроване за відповідачами право користування житловим приміщенням перешкоджає позивачу у здійснені ним права власності шляхом користування та розпорядження даним майном, у зв`язку з чим останні мають бути позбавлені судом права користування належним позивачу будинком;
- у зв`язку із переходом до банку права власності на будинок, у відповідачів, як членів сім`ї попереднього власника, припинились підстави для користування приміщенням, а факт відмови у знятті відповідачів з реєстрації місця проживання порушує законні права позивача як власника нерухомого майна, що підлягають захисту у судовому порядку;
- на ст.109 ЖК УРСР у Главі 6, якою врегульовані положення щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного жилого фонду, не може застосовуватись до правовідносин в сфері користування приватним житловим фондом;
- відповідно до ст.155 ЖК УРСР, суди повинні захищати житлові права власника в т.ч. і шляхом виселення інших осіб які користуються його житловим будинком без будь-яких на то правових підстав;
- після того, як позивач став власником зазначеного житла, правовідносини іпотекодавця і іпотекодержателя припинились, а виникли нові правовідносини між власником житла і особами які порушують його право власності та які регулюються нормами ЦК України; 
- позивачем було заявлено вимогу щодо зобов`язання відповідачів звільнити приміщення, що не є виселенням, тому суд першої інстанцій неправомірно застосував ст.109 ЖК УРСР до спірних правовідносин, яка стосується порядку виселення;
- якщо держава не зобов`язана забезпечити житлом осіб, які підлягають виселенню іпотекодержателем чи новим власником із житлового приміщення, то, вочевидь, такий обов`язок перекладається на нового власника приміщення чи взагалі ніким ніколи не може бути виконаний. Внаслідок наявності такого «невиконуваного обов`язку» новий власник не зможе володіти та користуватися своїм майном, там будуть проживати сторонні особи, таке проживання за відсутності їх доброї волі буде безоплатним, безумовним та безстроковим, тобто нівелюватиме право власності законного власника майна;
- не врахована неправомірна поведінка відповідачів ОСОБА_2  і ОСОБА_3  щодо реєстрації в предметі іпотеки. Неправомірна поведінка відповідачів спрямована лише на те, щоб уникнути реалізації майна, не була врахована судом першої інстанції, але при розгляді справи № 570/3689/16-ц, яка переглядалась Верховним Судом (провадження № 61-18802св18), яким було задоволено позов ПАТ «КБ «Приватбанк», така неправомірна поведінка відповідачів була врахована при постановлені судового рішення;
- недобросовісною є поведінка особи, яка спочатку передає своє житло в іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа стає власником цього житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти домоволодіння;
- до вказаних правовідносин застосовується ст.157 ЖК УРСР разом з ч.1ст.116 ЖК УРСР, тобто необхідно застосувати аналогію закону (а.с.122-133).
Правом відзиву учасники судового процесу не скористались.
Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання, призначене на 02 березня 2021 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, представників АТ «ПУМБ», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між  ОСОБА_4  та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого єАТ «ПУМБ») був укладений кредитний договір № 5731046, за яким ОСОБА_4 отримав кредиті кошти в розмірі 350 000 доларів США, які надані позичальнику для використання на власний розсуд, зі строком повернення кредиту 28 вересня 2022 року(а.с.6-9).
За п.1.2. договору виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки №6447 від 28 вересня 2007 року з відповідачем ОСОБА_1 . Предметом іпотеки є житловий будинку, житловою площею 71,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмету іпотеки складає 2 633 000 грн.(а.с.12-19).
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна - житловий будинку за вищевказаною адресою.
Право власності за банком у встановленому законом порядку зареєстровано 16 листопада 2017 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер:38233006, номер запису про право власності: 23463104). Реєстрація проведена державним реєстратором Крижанівської сільської ради, Лиманського району, Одеської області Івановим І.В. (а.с.20).
Згідно витягу з державного реєстру  актів  цивільного стану  громадян про смерть  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.88).
Відповідачка ОСОБА_1 добровільно зняла місце свого проживання з реєстраційного обліку 03 січня 2018 року, що не заперечувалось банком в процесі розгляду справи та підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 09 липня 2019 року та листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 09 липня 2019 року (а.с.100). 
07 грудня 2017 року банк направив відповідачу  ОСОБА_1  письмову вимогу про звільнення із спірного приміщення  всіх зареєстрованих та проживаючих у вказаному  житловому  будинку протягом чотирнадцяти календарних днів відповідно до умов п. 4.5. іпотечного договору (а.с.23-25). 
За твердженнями банку на час розгляду справи відповідачі фактично проживають за спірною адресою.
Як встановлено судом, предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 15719279 від 28 серпня 2007 року, виданим КП « Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Житловий будинок належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 22 серпня 2007 року (а.с.12-19).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Так, ст.41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом, зокрема, є ст.109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», які закріпляють порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення.
Так, згідно з ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду (ч.2 ст.109 ЖК УРСР).
Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
При цьому, ч.1ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Так,ч.2 вказаної статті встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки і придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Викладене узгоджується із висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.
Встановивши, що переданий в іпотеку банку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 набутий у власність іпотекодавцем  ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, та за відсутності відомостей про можливість надання одночасного з вирішенням питання про виселення із спірного домоволодіння іншого постійного житлового приміщення відповідачам, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ «ПУМБ».
Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 травня 2020 року у справі № 203/1717/17, провадження № 61-45928св18, в постанові від 05 листопада 2020 року у справі №206/2674/18, провадження № 61-8407св19, в постанові від 11 червня  2020 року у справі №520/12378/13-ц, провадження № 61-39140св18, в яких позивач по справі є саме АТ «ПУМБ».
Доводи апеляційної скарги про те, що відмова у виселенні відповідачів з іпотечного майна порушує права АТ «ПУМБ», як власника спірного домоволодіння, фактично зводяться до незгоди із судовим рішенням, яке ґрунтується на правильному застосуванні судом норм ч.2ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку». 
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом звільнення житлового приміщення, можливо лише на підставі Закону мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
При цьому ОСОБА_1 набула право власності на спірне домоволодіння на підставі договору дарування від 22 серпня 2007 року, тобто домоволодіння, яке є предметом іпотеки було придбано іпотекодавцем не за кредитні кошти, тому відсутні підстави для звільнення мешканців із спірного домоволодіння без надання їм іншого постійного житла.
Більш того, посилання  апелянта на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвались у спірному будинку після набуття банком права власності є необґрунтованими, оскільки згідно листів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10 жовтня 2019 року та 11 жовтня 2019 року у спірному будинку зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_3 з 27 червня 2019 року, ОСОБА_2 (мати дитини) з 17 листопада 2003 року, а право власності банком за договором іпотеки зареєстровано 16 листопада 2017 року (а.с.21,74-77,79,90,100).
Відмова у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не перешкоджає зверненню до суду із вимогами про виселення з наданням іншого житла.
При цьому іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, провадження № 14-317цс18 та від 05 червня  2019 року у справі № 643/18788/15, провадження № 14-93цс19.
Враховуючи вимоги як міжнародних актів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про відмову у позові, із урахуванням гарантій, передбачених ч.2ст.109 ЖК України, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірним будинком.
Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 вересня 2019 року № 752/19356/16, провадження № 61-32521св18.
Доводи апелянта про те, що ним було заявлено вимогу про зобов`язання відповідачів звільнити приміщення, що не є виселенням, а тому суд першої інстанцій неправомірно застосував ст.109 ЖК УРСР до спірних правовідносин, яка стосується порядку виселення до уваги не приймаються, оскільки за своєю правовою природою така вимога є фактично вимогою про виселення.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені. 
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Бойко Світлани Володимирівни в інтересах акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.
Головуючий: 
Судді :