ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року	Львів	Справа № 803/1383/17 пров. № А/857/15159/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Кухтея Р.В.,
                                                                                             Шевчук С.М.,
секретаря судового засідання                                            Максим Х.Б., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області (головуючий суддя Крупінська С.С.) про зміну способу та порядку виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018, постановлену у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 14 год. 09 хв. 15 жовтня 2020 року у справі №803/1383/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації, Волинської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В:

14.08.2020 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Гриценя Г.Г. подав заяву про заміну способу та порядку виконання рішення суду у справі №803/1383/17.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року змінено спосіб та порядок виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 803/1383/17: стягнено з Волинської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації в користь ОСОБА_1 витрати в сумі 352408 (триста п`ятдесят дві тисячі чотириста вісім) грн. за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що зміни у правовому регулюванні порядку виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган, яким не передбачено виконання рішень зобов`язального характеру, унеможливлюють їх виконання, а тому така обставина є підставою для зміни способу і порядку виконання судового рішення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Волинська обласна державна адміністрація подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року та постановити нову, якою в задоволенні заяви відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду у справі №803/1383/17 носить немайновий характер. Скаржник вказує, що ОСОБА_1 самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, тоді як виконавець фактично просив змінити не спосіб виконання постанови суду, а судове рішення по суті позовних вимог і вирішити додаткову позовну вимогу про стягнення коштів, яка не була предметом розгляду та дослідження адміністративним судом під час прийняття рішення. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не перевірив аргументи щодо відсутності у державного виконавця підстав і повноважень для самостійного звернення до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судових рішень.
Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що судом першої інстанції невірно застосовані норми чинного законодавства, позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, а тому апеляційну скаргу вважає обґрунтованою та просить таку задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, інші учасники справи в судове засіданні не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 803/1383/17 задоволено частково апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2018 року в адміністративній справі №803/1383/17, провадження № 2-а/161/57/18 скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково: зобов`язано Волинську обласну державну адміністрацію та Департамент соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 (триста п`ятдесят дві тисячі чотириста вісім) грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
20.03.2019 Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист №803/1383/17 в частині зобов`язання Волинської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації відшкодувати ОСОБА_1 витрати в сумі 352 408 (триста п`ятдесят дві тисячі чотириста вісім) грн. за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України від 28.12.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
24.04.2019 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58980980 з виконання виконавчого листа №803/1383/17, виданого 20.03.2019.
Копії вказаної постанови направлено сторонам виконавчого провадження для виконання та відома.
У зв`язку з тим, що обраний у судовому рішенні спосіб захисту не дозволив виконати таке рішення, державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) звернувся із заявою про зміну способу і порядку виконання виконавчого листа №803/1383/17 від 20.03.2019.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Норми КАС України визначає систему процесуальних засобів, які адміністративні суди вправі застосовувати для забезпечення своєчасного, точного, неухильного та повного виконання судового рішення.
Зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення (стаття 378 КАС України) належить до основних процесуальних засобів, за допомогою яких адміністративний суд забезпечує належне виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012 зміни способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом, який спрямований на гарантування виконання судового рішення.
Так, відповідно до частини 3 статті 378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні, та означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.
Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 5 КАС України. Під зміною способу виконання рішення необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості виконання такого у раніше встановлений спосіб.
Водночас, законодавець чітко визначив як підстави за наслідком настання яких може бути встановлено чи змінено спосіб або порядок виконання судового рішення - обставини, що істотно ускладнюють виконання судового рішення, так і суб`єктів звернення із відповідною заявою - стягувач чи державний виконавець у встановлених законом випадках.
Обґрунтованими є виключні обставини, які є об`єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб. Наявність таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами.
Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. 
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, відповідно до частини 1 статті 2 якого держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Відповідно до статті 7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.
З долучених до матеріалів справи копій матеріалів виконавчого провадження АСВП 58980980 вбачається, що листом Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації від 15.05.2019 «Про виконання рішення суду» повідомлено Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про те, що виконати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі за позовом ОСОБА_1 в добровільному порядку у встановленні виконавчим документом строки немає можливості, оскільки Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастроф, затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 23.11.2011 № 1198, витрати на відшкодування вартості самостійно збудованого житла громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюються в порядку програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка протягом 2014-2018 років не фінансувалася і за інформацією Міністерства соціальної політики фінансуватись не буде. Також, вказано, що немає можливості відшкодувати зазначені витрати ОСОБА_1 шляхом перерахування коштів з інших рахунків.
Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 07.05.2018, бюджетних призначень на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту населення Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», як і в попередні роки, Мінсоцполітики не передбачено, тому видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та відповідних паспортах бюджетних програм. 
Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 15.03.2019 та від 04.01.2019 видатки за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, проводяться Державною казначейською службою України в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань, визначених законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
У листі Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації від липня 2019 року зазначено, що станом на червень 2019 року такі призначення у Департаменті відсутні, оскільки протягом 2014-2018 років програма «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не фінансувалась і за інформацією Міністерства соціальної політики України фінансуватись найближчим часом не буде. 
Водночас, листом Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області від 09.10.2019 повернуто заяву Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 19.09.2019 про виконання рішення, оскільки рішення зобов`язального характеру виконуються органами ДВС в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а рішення про стягнення коштів виконуються виключно органами Казначейства. Вказано, що виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №803/1383/17 виданий на виконання рішення зобов`язального характеру, тому його виконання не відноситься до компетенції Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області.
Вказані обставини, на переконання суду апеляційної інстанції, у своїй сукупності вказують на неможливість виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 803/1383/17, яка в силу приписів статті 14 та статті 370 КАС України є обов`язковою до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерело права, в рішенні від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Суд зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, взагалі не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
У справі «Кечко проти України» Суд зазначив, що відсутність відповідних рахунків для виплат за виданим виконавчим листом, тощо не можуть прийматися до уваги, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
У пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
За встановлених обставин, враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили та є обов`язковими до виконання, встановлено право позивача на відшкодування вартості збудованого ним житлового будинку, а відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідачів від установленого законом обов`язку здійснити таке відшкодування, тоді як визначений у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі №803/1383/17 спосіб захисту порушеного права позивача фактично мав на меті відшкодувати (компенсувати) позивачу витрати в сумі 352 408 грн за самостійно збудоване ним житло відповідно до положень статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що на переконання суду апеляційної інстанції є тотожне стягненню сум визначених судовим рішенням, оскільки за таким рішенням не було зобов`язано суб`єктів владних повноважень вчинити певні дії щодо нарахування спірних сум, які б передували їх виплаті.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що наведені вище обставини по суті роблять виконання судового рішення неможливим у початково визначений спосіб, а тому наявні правові підстави для зміни способу та порядку виконання вказаної постанови. При цьому, судом першої інстанції не змінено суті самого рішення.
В свою чергу, незабезпечення державою в особі компетентних органів (відповідачів) послідовної процедури відшкодування вартості самостійно збудованого житла громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в порядку програми «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і дотримання такої (належне фінансування), що має наслідком невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, протягом тривалого часу (понад півтора року), на переконання суду апеляційної інстанції, з огляду на практику ЄСПЛ є порушенням принципу «доброго врядування» та призводить до становища за якого остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення, залишається невиконаним на шкоду інтересам позивача.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, преценденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 312, 316, 321, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року у справі №803/1383/17 про зміну способу та порядку виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 11.02.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України