ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/6690/17	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/243/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— представника позивача ОСОБА_1 ,                                         представника відповідача Берегуляка В.Ф.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/6690/17 за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Фірма "Тернопільбудінвестзамовник" Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст рішення складено 10 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Фірма "Тернопільбудінвестзамовник" Тернопільської міської ради про відшкодування вартості нежитлового приміщення,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       У травні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача комунального підприємства «Фірма Тернопільбудінвестзамовник» Тернопільської міської ради, у якому просив стягнути із відповідача , з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, 1953395,2 гривень за неотримане згідно мирової угоди від 22 грудня 2009 року у цивільній справі №2-2375/09 , нежитлове приміщення на першому поверсі площею 76,4 кв.м. по АДРЕСА_1 та судові витрат у справі. 
       Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що відповідач не виконав умови мирової угоди щодо передачі йому нежитлового приміщення, а тому вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути ринкову вартість спірного нежитлового приміщення.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 до КП «Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» Тернопільської міської ради про відшкодування вартості нежитлового приміщення - задоволено.
       Стягнуто із комунального підприємства «Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_3 1 953 395 (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят три тисячі триста дев`яносто п`ять) гривень 20 копійок відшкодування вартості нежитлового приміщення та 8000 судового збору .
       Не погодившись із вказаним рішенням суду, від КП "Фірма "Тернопільбудінвестзамовник" Тернопільської міської ради поступила апеляційна скарга, в якій сторона відповідача просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що суд першої інстанції не приділив належної уваги клопотанню представника відповідача від 21.01.2019 року та від 04.03.2019 року про застосування строків позовної давності.
       Також, посилається на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 вересня 2017 року у справі №607/18349/14-ц, у якому на його думку встановлено та зафіксовано те, що позивачу було відомо про порушення його прав ще у 2012-2013 рр.
       Окрім того вказує, що підтвердженням того, що позивач знав про порушення його прав ще раніше ніж у 2012-2013 рр., є також текст ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2009 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, і зокрема про це свідчить пункт 2.2. мирової угоди в якому зазначено: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 підлягає завершенню у IV кварталі 2011 року».
       Зазначає, що до суду позивач ОСОБА_3 звернувся лише 01 червня 2017 року, тобто з пропуском строків позовної давності.
       Також вказує, що судом першої інстанції невірно протрактовано умови морової угоди на арк. 3 абз. 4 оскаржуваного рішення «оскільки мировою угодою визначено обов`язок передачі приміщення саме після побудови даного приміщення і здачі його в експлуатацію, саме з цього часу у відповідача виник обов`язок виконати своє зобов`язання щодо передачі нерухомого майна, а відтак почався перебіг строку позовної давності» даного абзацу в мировій угоді немає лише є зазначено про майно яке підлягає передачі Позивачу п. 2.1 мирової угоди та строки завершення будівництва п. 2.2 мирової угоди.        
       Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про здачу даного будинку в експлуатацію.
       Крім того посилається на те, що суд першої інстанції не надав можливості подати інші докази вартості приміщення, яке зобов`язаний був передати позивачу та не зазначив інші можливості, для збирання доказів такої вартості приміщення за умов його фактичної відсутності.         Звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не надав оцінки висновку експертизи тексту експертизи,не врахував що експерт провівши судову оціночно-будівельну експертизу у даній справі фактично не зміг надати відповідь на більшість запитань, які йому ставилися.        Експерт у своєму висновку зазначає, що середня ринкова вартість одного квадратного метра площі нежитлового приміщення на першому поверсі в АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи, визначена порівняльним підходом, становить - 25568 грн./м2. Відповідач вказує, що відповідь не стосується конкретно вартості будівлі, яка виступає предметом спору у справі і не може слугувати для визначення вартості та в підсумку для визначення розміру позовних вимог, так як будівлі фізично в такому вигляді не існує.
       Крім того, сторона відповідача зазначає, що укладена мирова угода від 04.12.2009 року, яка затверджена ухвалою суду від 22.12.2009 року, була виконана майже у повному обсязі, окрім передачі у власність нежитлового торгового приміщення №6, загальною площею 76.40 кв.м. на першому поверсі новозбудованого, багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, дане приміщення не було збудоване у зв`язку із змінами проекту, які відбулися у 2011 році у зв`язку із новими ДБН України, а не у зв`язку із розподілом приміщень. Зазначає, що до сьогоднішнього дня немає документу, який би підтверджував прийняття в експлуатацію нежитлового торгового приміщення № НОМЕР_1 в багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
       На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_2 , у якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
       Зокрема вказує, що оскаржуване рішення суду є мотивованим, обґрунтованим, наданим доказам дана належна об`єктивна оцінка, постановлене у відповідності з вимогами матеріального та процесуального законодавства, а тому воно законне і справедливе.
       Зазначає, що в матеріалах справи знаходиться копія листа №99/12 від 16.05.2014 р., який адресований позивачу і підписаний директором комунального підприємства Кришталовським Р.К., в якому зазначено: «наше підприємство докладає всіх зусиль для здачі третьої черги будівництва торгово-офісних приміщення по АДРЕСА_1 . З огляду на вказане вище повна інформація щодо остаточного виконання нашою фірмою умов мирової угоди від 22.12.2009 р зокрема нежитлового приміщення №6, буде надана вам після введення даного об`єкта в експлуатацію, а саме в IV кварталі 2014 року». Стверджує, що приміщення №6, яке він повинен був отримати, повинно було бути збудоване в третій черзі будівництва і цей об`єкт планувався до здачі в четвертому кварталі 2014 і Декларація про готовність даного об`єкта до експлуатації була зареєстрована у жовтні 2014 р. Вважає, що саме з цього часу у відповідача виник обов`язок передати йому у власність нежитлове приміщення №6 і тому від цієї дати слід рахувати строк позовної давності.
       Окрім того вказує, що згідно абзацу третього і четвертого пункту шостого Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в яких зазначено: «Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза». Вказує, що саме таким чином, вивчивши і проаналізувавши попит і пропозиції на ринку нерухомості у АДРЕСА_1 і прилеглих до неї районах, була встановлена експертом ринкова вартість одного квадратного метра нежитлового приміщення. Вважає, це єдино правильним способом визначення дійсної вартості житлових та нежитлових приміщень.
       У судовому засіданні представник відповідача — адвокат Берегуляк В.Ф. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.
       Представник позивача — адвокат Когут В.В. у судовому засіданні заперечив проти поданої апеляційної, просив її залишити без задоволення, з мотивів наведених у поданому відзиві на апеляційну скаргу. 
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що у зв`язку із порушенням КП «Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» своїх зобов`язань, щодо передачі майна, позивач ОСОБА_3 має право на відшкодування збитків.
       Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам Закону.
       Відповідно до ч.3ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
       Згідно зіст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає. 
       Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України встановлено загальні умови виконання зобов`язання, а саме зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
       Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.
       Виходячи з вимог статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволені добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлене договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
       У відповідності до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
       На підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про визнання мирової угоди від 22 грудня 2009 року у цивільній справі №2-2375/09 у відповідача виник обов`язок, серед іншого, передати ОСОБА_3 після побудови будинку і здачі його в експлуатацію, нежитлове торгове приміщення №6 загальною площею 76,40 кв.м. на першому поверсі новозбудованого багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .
       Пунктом 5.1 Мирової угоди передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цією угодою сторони несуть відповідальність визначену чинним законодавством. Порушення зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання у порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
       Згідно із частиною п`ятою статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати із рішення суду.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 22 грудня 2009 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду по справі №2-2375/09 було визнано укладену між ОСОБА_3 та КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» мирову угоду, за умовами якої КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» зобов`язувалося передати у власність ОСОБА_3 в якості компенсації належного ОСОБА_3 майна, вказаного в п. 2.3 Угоди, нерухоме майно, визначене б п. 2.1. цієї Угоди, а ОСОБА_3 в свою чергу зобов`язується передати у власність КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» нерухоме майно, вказане в п. 2.3 даної Угоди.
       Підпунктом п. 2.1.6 пункту 2 Мирової угоди передбачено, що КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 серед іншого нежитлове торгове приміщення №6 загальною площею 76,40 кв.м. на першому поверсі новозбудованого багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Згідно п.п. 2.8 Мирової угоди нерухоме майно КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник' зобов`язується передати ОСОБА_3 після побудови даного приміщення здачі його в експлуатацію. В п.п. 2.2 п. 2 Мирової угоди сторони вказали, що будівництво багатоквартирного житлового будинку в м. Тернополі по вуг. Шептицького підлягає завершенню у IV кварталі 2011 року.
       14 жовтня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельног: контролю у Тернопільській області була зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації - багатоквартирного житлового будинку І вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення Блої «Б» - третя черга по АДРЕСА_1 . Замовиш будівництва Комунальне підприємство фірма «Тернопільбудінвестзамовник-Тернопільської міської ради.
       Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 вересня 2015 року у цивільній справі №607/18349/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства фірма «Тернопільбудінвестзамовник Тернопільської міської ради встановлено, що умови мирової угоди в частин передачі у власність ОСОБА_3 торгового приміщення КП Фірмі «Тернопільбудінвестзамовник» №6 загальною площею 76,40 кв.м. к: першому поверсі новозбудованого багатоквартирного житлового будинку п: АДРЕСА_1 не виконано. Також судом встановлено, її: в ході проведення будівництва будинку по АДРЕСА_1 забудовником двічі проводилось перепланування та вносили відповідні зміни в проектну документацію, з яких вбачається, що в кінцевому варіанті на місці, де раніше знаходилось нежитлове приміщення загальною площею 76,40 кв.м утворилося два окремих приміщення під № 82 та 83 загальними площами відповідно 37,2 і 35,2 кв.м. та на час розгляду справи приміщення № 82 і 83 мають двох окремих власників.
       Цим же рішенням апеляційного суду, яке залишено без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 лютого 2016 року, зазначено спосіб захисту порушеного права ОСОБА_2 , шляхом стягнення з КП Фірма “Тернопільбудінвестзамовник” вартості даного приміщення.
       Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року “Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок”, в яких зазначено: “Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи.
       У зв`язку із тим, що приміщення, яке повинно було бути надане у власність ОСОБА_2 , не побудоване і в натурі відсутнє, проте в мировій угоді зазначена його площа(76,4 кв.м), АДРЕСА_2 , його ринкову вартість можна визначити тільки шляхом застосування порівняльного підходу, який базується на порівнянні даних про продаж аналогічних об`єктів(об`єктів порівняння) нерухомого майна з метою визначення ринкової вартості об`єкта, що оцінюється.
       Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи від 01.11.2018 року №839/18-22, середня ринкова вартість одного квадратного метра площі нежитлового приміщення на першому поверсі в АДРЕСА_1 (в сирому вигляді: виконана штукатурка, залита стяжка підлоги, розведена електропроводка, заведені в стояк холодна вада, каналізація, підведена труба газопостачання) станом на час проведення експертизи, визначена порівняльним підходом, становить 25568 грн. м. кв. Ця сума є обґрунтованою і єдино можливою для визначення суми компенсації.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено, що невиконання ними свого зобов`язання виникло не у зв`язку з його діями пов`язаними з переплануванням, яке проводилося з його ініціативи, а також те, що ним вживалися заходи щодо належного виконання свого зобов`язання, зокрема, щодо пропозиції передати позивачу в рахунок виконання свого зобов`язання інших рівноцінних приміщень. А тому, доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання про передачу нежитлового приміщення не виконано у зв`язку із його фізичною відсутністю суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованими.
       Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що через відсутність спірного приміщення, немає неможливості визначити точну вартість приміщення, оскільки визначення середньої ринкової вартості приміщення по АДРЕСА_1 в сирому виді проведено судовим експертом, який має відповідну експертну кваліфікацію, кваліфікаційний клас судового експерта, попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, експертиза проводилася у відповідності до нормативно-правових актів, які регулюють експертну діяльність, зокрема інструкцій та методик оцінки об`єктів нерухомості, про що зазначено у висновку. Така оцінка відповідає вимогам статті 623 Цивільного кодексу України.
       Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
       За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
       Стороною відповідача у суді першої та апеляційної інстанції не спростовано та не надано належних та допустимих доказів іншої можливої вартості спірного приміщення, яке зобов`язаний був передати позивачу, як і не зазначено інші можливості для збирання доказів такої вартості приміщення за умов його фізичної відсутності.
       Окрім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності з огляду на наступне.
       Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
       Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
       Строк позовної давності є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
       Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).
       З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2.8 умов мирової угоди, яка затверджена ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2009 року по справі №2-2375/09, нерухоме майно КП Фірма «Тернопільбудінвестзамовник» зобов`язується передати ОСОБА_3 після побудови даного приміщення і здачі його в експлуатацію, орієнтовний термін якого очікується у IV кварталі 2011 року.
       Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільській області була зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації - багатоквартирного житлового будинку з вбудован- прибудованими приміщеннями громадського призначення Блок «Б» - третя черга по АДРЕСА_2 14 жовтня 2014 року. 
       Таким чином, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції,що оскільки мировою угодою було визначено обов`язок передачі приміщення саме після побудови даного приміщення і здачі в експлуатацію, то відповідно саме з цього часу у відповідача виник обов`язок виконаної зобов`язання щодо передачі нерухомого майна, а відтак почався строк позовної давності. Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до суду із позовом 29 травня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.
       Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
       Доводи в апеляційній скарзі зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та з урахуванням обраного позивачем способу захисту в даній справі. 
       Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхилені. 
       За таких обставин,оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
       Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 
       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Фірма "Тернопільбудінвестзамовник" Тернопільської міської ради — залишити без задоволення.

       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року — залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови -09 березня 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                               Хома М.В.        

Судді:                                                  Щавурська Н.Б.