ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/306/20
Головуючий у першій інстанції – Ільченко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/116/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Бечка Є.М.,
суддів – Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, 
дата складання повного тексту рішення 30 червня 2020 року, місце його ухвалення –м. Прилуки,

                                     В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 39 920,00 грн, а також судового збору в сумі 840,80 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 24.12.2019 року о 20 год. 41 хв. Він здійснював операцію з поповнення власної банківської картки через термінал АТ КБ «ПриватБанк». Як стало згодом відомо із роздрукованої квитанції, внесену ним суму коштів у сумі 40 000,00 гри. (за виключенням комісії у розмірі 80,00 грн.) було помилково перераховано ОСОБА_1 . Позивач неодноразово намагався телефонувати до відповідача із вимогою повернути йому кошти, але останній на дзвінки не відвідав.
Отже, з огляду на вищенаведене позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд стягнути з відповідача перераховані грошові кошти у сумі 39 920,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №1818-7451-9049-0580 від 24 грудня 2019 року.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 червня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно набуті кошти у сумі 39920 грн та судовий збір у сумі 840 грн 80 коп., а всього 40760 грн 80 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правова підстава щодо отримання грошових коштів між сторонами не виникла, жодного договору між сторонами не укладалось, а тому оспорювана сума - 39 920 гривень, вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню відповідачем на користь позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 є фізичною особою – підприємцем та надає послуги з розміщення реклами в засобах масової інформації. Вказує, що позивач також є фізичною особою – підприємцем та замовив на сайті розсилку смс–повідомлень, за що сплатив грошові кошти. Зазначає, що між сторонами існують договірні господарські відносини щодо надання послуг з розміщення реклами шляхом розсилку смс повідомлень, які замовив позивач.
Особа, яка подала апеляційну скаргу вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме суд не врахував, що вказаний спір є господарським, оскільки виник між суб`єктами господарської діяльності, а тому суд згідно п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України повинен закрити провадження у справі.
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2020 року Чернігівським апеляційним судом було надіслано рекомендованим листом на адресу ОСОБА_2 копії ухвали та апеляційної скарги для надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , однак, вказаний рекомендований лист повернувся до суду з довідкою про причини повернення «адресат відмовився».

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 червня 2020 року, розглядається судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.
Учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом встановлено, що з дублікату чека від 28.01.2020 вбачається, що 24.12.2019 року о 20 год. 41 хв. ОСОБА_2 здійснював операцію з поповнення банківської картки через термінал АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої ним була внесена суму коштів у сумі 40 000,00 гри. (за виключенням комісії у розмірі 80,00 грн.) на рахунок - ОСОБА_1 (а.с.9).
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція – це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.
Таким чином, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Звертаючись з позовом ОСОБА_2 вказував на те, що відповідачем було набуто кошти без достатньої правової підстави, а отже такі кошти підлягають поверненню на підставі положень глави 83 ЦК України, якою визначено порядок повернення набутого, збереженого майна без достатньої правової підстави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, відповідачем ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належним чином заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_2 щодо безпідставності вимог про повернення безпідставно набутих грошових коштів.
Аналізуючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову посилаючись на те, що між сторонами не вбачається будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювало б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу, належних та допустимих доказів будь – яких підстав набуття відповідачем коштів позивача матеріалами справи не містять.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що вказані кошти були перераховані за надання відповідних послуг з розміщення реклами шляхом розсилки смс-повідомлень, які замовив позивач, не можна прийняти до уваги, оскільки вказане не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами.
Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд у порушення положень процесуального закону розглянув справу у порядку цивільного судочинства є також безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності правовідносин між суб`єктами господарської діяльності.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 червня 2020 року без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                       Судді: