ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/416/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/2050/20 Категорія: 305010000 	Прилуцький В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 лютого 2021 року  м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	

учасники справи:
позивач – заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі виконавчого комітету Смілянської міської ради,
відповідач (скаржник) – ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2020 (повний текст складено 23.12.2020, суддя в суді першої інстанції Прилуцький В.О.) у цивільній справі за позовом заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі виконавчого комітету Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника,

в с т а н о в и в :

у липні 2020 року прокурор в інтересах держави в особі виконавчого комітету Смілянської міської ради звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на користь виконавчого комітету Смілянської міської ради 120026,52 грн., мотивуючи про те, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31.05.2019 визнано протиправним та скасовано розпорядження секретаря Смілянської міської ради Федоренка В.А. від 17.12.2018 №210к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено її на посаді начальника відділу діловодства, контролю та звернень громадян виконавчого комітету Смілянської міської ради з 18.12.2018 та стягнуто з виконавчого комітету Смілянської міської ради на користь ОСОБА_2 128832 грн. 82 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 зазначене рішення змінено та визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 120026,52 грн. На виконання рішення суду виконавчим комітетом Смілянської міської ради було виплачено ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 120026,52 грн. Оскільки незаконне звільнення ОСОБА_2 відбулось на підставі розпорядження секретаря Смілянської міської ради Федоренка В.А. (відповідач у цій справі), отже в цієї особи виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2020 позов у справі задоволено. Суд виходив з того, що незаконним розпорядженням відповідача в цій справі, яким було протиправно звільнено працівника, державі завдано матеріальної шкоди, яка полягає у виплаченій поновленому на роботі працівникові компенсації за час вимушеного прогулу, отже відповідна сума коштів має бути стягнута з особи, протиправні дії якої спричинили незаконне звільнення працівника.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 21.01.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та залишити без задоволення позовні вимоги у справі. Скаржник вказує на те, що прокурор не мав права звертатися з цим позовом до суду, оскільки не довів, що уповноважений орган держави (позивач) не вчиняє дій по захисту інтересів держави. Скаржник також вказує на постанову ВП ВС від 26.05.2020 №912/2385/18 з висновками про те, що прокурор має доводити бездіяльність органу державної влади перед звернення до суду з позовом в інтересах держави.

У відзивах на апеляційну скаргу прокурор та Смілянська міська рада просили суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважають його законним та належним чином обґрунтованим. 

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд даної справи про стягнення 120026,52 грн. здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що розпорядженням секретаря Смілянської міської ради Федоренка В.А. №210-к від 17.12.2018 було звільнено з посади начальника відділу діловодства, контролю та звернень виконавчого комітету Смілянської міської ради ОСОБА_2 з 17.12.2018 за порушення Присяги, що виразилася у виконанні завідомо неправомірних розпоряджень виконавчого комітету та наданих їй повноважень всупереч ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31.05.2019 за позовом ОСОБА_2 визнано протиправним та скасовано розпорядження секретаря Смілянської міської ради Федоренка В.А. від 17.12.2018 №210к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено її на посаді начальника відділу діловодства, контролю та звернень громадян виконавчого комітету Смілянської міської ради з 18.12.2018 та стягнуто з виконавчого комітету Смілянської міської ради на користь ОСОБА_2 128832,82 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 за апеляційною скаргою виконавчого комітету Смілянської міської ради рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31.05.2019 змінено в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначено в сумі 120026,52 грн.
Зазначена постанова суду набрала законної сили.
Розпорядженням секретаря міської ради № 130-к від 03.06.2019 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » на виконання рішення суду скасовано розпорядження про звільнення ОСОБА_2 від 17.12.2018 за № 210-к та поновлено її на попередній роботі на посаді начальника відділу діловодства, контролю та звернень громадян виконавчого комітету з 18.12.2018.
Відповідно до платіжних доручень №№422, 420, 421 від 10.06.2019 та №866, 867, 868 від 21.11.2019 виконавчим комітетом Смілянської міської ради виплачено ОСОБА_2 120026,52 грн. заробітної плати.
Прокурор, подаючи позов в інтересах держави, вказує на те, що внаслідок незаконних дій відповідача по звільненню працівника державі було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у виплаті незаконно звільненому працівнику компенсації у виді середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначені кошти мають бути стягнуті з відповідача в цій справі, який допустив незаконне звільнення працівника.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до положень ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Відповідно до ст.ст.12,74 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар міської ради як посадова особа органу місцевого самоврядування несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень та за свою діяльність перед територіальною громадою , державою, юридичними і фізичними особами.
У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» при, зокрема, незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
За пунктом 20 цієї постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Відповідно до ст.136 КЗпП України у випадках повної матеріальної відповідальності покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
З урахуванням вищенаведених норм права у аспекті встановлених у цій справі фактичних обставин, апеляційний суд констатує, що у разі незаконного звільнення працівника настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону.
Суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу.
У даному випадку звільнення ОСОБА_2 відбулося із порушенням вимог закону на підставі розпорядження секретаря Смілянської міської ради ОСОБА_1 (відповідача в цій справі), тому саме він, як службова особа, яка видала розпорядження про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.
Незаконність вказаного звільнення встановлена відповідним рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31.05.2019, яке набрало законної сили, та скаржником у цій справі в апеляційній скарзі під сумнів не ставиться.
Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 
Оскільки суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів ОСОБА_2 , як середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування міської ради здійснюється за рахунок місцевого бюджету, суд вірно встановив, що прокурором доведено фактичне заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника.
Отже висновки суду першої інстанції в цій справі про те, що відповідач, як службова особа органу місцевого самоврядування внаслідок незаконного рішення якої було звільнено працівника, поновленого на роботі судом з виплатою компенсації за час вимушеного прогулу, має відшкодувати державі в особі відповідного органу місцевого самоврядування завдані матеріальні збитки у розмірі виплачених поновленому працівникові коштів, є вірними.
При цьому слід відхилити всі апеляційні доводи скаржника в цій справі з посиланням на відсутність у прокурора права звертатися з цим позовом до суду з урахуванням такого.
Як вірно вказав суд першої інстанції, право прокурора на звернення до суду у визначених законом випадках та участь у розгляді судом справ за його позовами передбачено ч. 3 ст. 56 ЦПК України.
При цьому ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Отже за обставин цієї справи прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта (виконавчий комітет міської ради), коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
Згідно ст.ст.12,74 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар міської ради як посадова особа несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому повноважень та за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.
В даному випадку винесення незаконного розпорядження секретарем міської ради зумовило понесення грошових витрат виконавчим комітетом Смілянської міської ради, однак цей орган влади самостійно з позовом до ОСОБА_1 не звернувся.
При цьому прокуратурою 19.06.2020 направлявся лист до виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо вжиття заходів про стягнення коштів з ОСОБА_1 в порядку регресу. З наданих відповідей вбачається, що відповідні заходи не вживались у зв`язку з чим прокурором було проінформовано установу, що ним буде здійснено представництво інтересів держави в суді шляхом подання відповідної позовної заяви.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що прокурор при зверненні з цим позовом дотримався процедури, визначеної ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», а саме надав докази бездіяльності відповідного органу влади по вжиттю дій з приводу відшкодування завданої державі шкоди та проінформував завчасно цей орган влади про звернення прокуратури в інтересах держави з позовом до суду.
Апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що в постанові ВП ВС від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, на яку наявне посилання в апеляційній скарзі, зазначено про те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Оскільки в цій справі було доведено, що позивач (компетентний орган державної влади – виконавчий комітет Смілянської міської ради) не вживає жодних дій по захисту інтересів держави щодо відшкодування шкоди, завданої розпорядженням відповідача, що призвело до незаконного звільнення працівника, прокурор правомірно подав відповідний позов про відшкодування шкоди, що відповідає приписам ч. 3 ст. 56 ЦПК України та ст.ст.22, 23 ЗУ «Про прокуратуру».
Інших доводів, які б свідчили про незаконність рішення суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга відповідача не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2020 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні вимог апеляційної скарги судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2020 у цивільній справі за позовом заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі виконавчого комітету Смілянської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 24.02.2021

Суддя-доповідач                 

       Судді