25.02.21
22-ц/812/127/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 489/2435/19-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
       із секретарем Біляєвою В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , яка діє через свого представника-
адвоката Кірюхіна Олега Миколайовича
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 жовтня 2020 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 4 листопада 2020 року), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 
про припинення права власності на частку у спільному майні
та за зустрічним позовом 
ОСОБА_2 до 
ОСОБА_1 
про вселення та визначення порядку користування квартирою,-
В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.
Позивачка зазначала, що їй на праві власності належить ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . Відповідачці у цій же квартирі належить ј частка. Відповідачка у спірній квартирі не проживає і ніколи не проживала, її особистих речей у квартирі немає, зареєстрована вона за іншою адресою. Посилаючись на те, що частка відповідачки на квартиру є незначною, майно є неподільним, а спільне володіння і користування майном є неможливим, просила припинити право власності ОСОБА_2 на частку у квартирі. Зазначала, що її неодноразові пропозиції до відповідачки передати їй право власності на частку зі сплатою її вартості успіху не мали, тому просила припинити право власності ОСОБА_1 на її частку у квартирі з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності на неї.
ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом про визначення порядку користування квартирою та вселення. Зазначала, що спірна квартира є трикімнатною, усі кімнати ізольовані. Вона має право на ј частку квартири, що дорівнює 8,68 кв.м. житлової та 13, 8 кв.м. загальної площі. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 перешкоджає їй у доступі до житла, просила виділити їй у користування кімнату № НОМЕР_1 площею 9,7 кв.м. Кухню, вбудовану шафу, ванну та вбиральню залишити у спільному користуванні. У припиненні її права на частку у спірній квартирі просила відмовити у в`язку з тим, що іншого житла вона не має та проживає в орендованій квартирі, тоді як ОСОБА_1 має іншу квартиру.
Відповідачка за зустрічним позовом позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, пославшись на недоведеність факту її проживання в орендованому житлі, та на неможливість надати у користування зазначену нею кімнату, оскільки та є на 1, 02 кв.м. більшою за належну їй частку. У вселенні також просила відмовити.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2020 року  ОСОБА_1  відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності на частку квартири. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою задоволено. ОСОБА_2 вселено у квартиру АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування квартирою, а саме: виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 3 площею 9,7 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 виділено кімнати № 1 площею 14,1 кв. м. та № 2 площею 10,9 кв. м. У спільному користуванні залишено кухню, вбудовану шафу, ванну та вбиральню. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 6 768, 40 грн. судових витрат.
В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Кірюхін О.М. просив рішення суду скасувати та задовольнити первісні позовні вимоги про припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки, та визнати за ОСОБА_1 право власності на цю частку, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, які полягають у помилковості висновку суду про відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірній квартирі. Також апелянт посилався на те, що ОСОБА_2 у спірній квартирі з 22 грудня 1994 року зареєстрована не була та комунальних платежів у ній не сплачувала.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за первісним позовом просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власницею ѕ частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12 квітня 2017 року (а.с. 4-5).
ОСОБА_2 є власницею ј частини цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 листопада 2006 року (а.с. 66).
З 14.11.2019р. ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі (а.с. 171). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 12 серпня 2019 року єдиним майном, на яке має право власності ОСОБА_2 є ј частина спірної квартири (а.с. 89).
За висновком експерта № 125-035 будівельно-технічної та оціночно – технічної експертизи від 20 травня 2019 року, провести поділ спірної квартири на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування, об`ємно-планувальні характеристики, інженерні комунікації та частки співвласників, технічно не можливо. Ринкова вартість квартири складає 444 812 грн. Ринкова вартість ј частки – 111 203 грн. (а.с. 23-51).
Позивачкою ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду внесено 111 203 грн. (а.с. 142).
Згідно технічного паспорту квартира є трикімнатною, загальна її площа складає 52,3 кв. м., житлова – 34,7 кв. м., у тому числі ізольовані житлові кімнати № 1– 14,1 кв. м.; № 2 – 10,9 кв. м.; № 3 – 9,7 кв. м.; ванна кімната площею 2,0 кв. м.; вбиральня – 1,02 кв. м.; коридор – 7,8 кв. м.; вбудована шафа – 0,4 кв. м. (а.с. 7).
В силу частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина 1 статті 356 ЦК України).
Частинами 2, 3, 4 статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників права спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість співвласників, проте, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, суд може встановити такий порядок.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК України).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі – Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Таким чином, у спірних правовідносинах права позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , як співвласниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на частку у квартирі, було б непропорційною мірою у демократичному суспільстві. А втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, було б несправедливим, невиправданим, а також таким, що не забезпечує справедливого балансу сторін з урахуванням зазначених вище норм матеріального права та з огляду на встановлені судом обставини. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом про визначення порядку користування квартирою та вселення, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі та не має іншого житла і, відповідно, вимушена винаймати житло для проживання. Крім того, спірна квартира має три ізольовані кімнати, що дозволяє виділити в користування ОСОБА_2 найменшу кімнату площею 9,7 кв. м., при цьому розмір часток власників у праві спільної часткової власності на квартиру не змінюється. 
       Таким чином, суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов обґрунтованих висновків щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права на часту у майні, та щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою та вселення.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів не приймаються, оскільки не є такими, що за приписами частини 3 статті 376 ЦПК України, містять обов`язкову підставу для скасування судового рішення. А ті порушення, які мали місце, не призвели до ухвалення судом неправомірного рішення. 
Крім цього, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, який зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Отже, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кірюхіна Олега Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук

Судді:                                                Т.Б.Кушнірова

       І.В.Лівінський

                                                       
---------------------------------
Повну постанову складено 25 лютого 2021 року