ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року	Львів	Справа № 260/253/20 пров. № А/857/2116/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Обрізка І.М., Сеника Р.П.,
з участю секретаря судових засідань                                Лутчин А.М.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області про скасування рішень та вимог,

суддя у І інстанції                                                            Дору Ю.Ю., 
час ухвалення судового рішення                                         08 год 37 хв,
місце ухвалення судового рішення                                        м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення                               12 січня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати прийняті 02 серпня 2019 року Головним управління ДФС у Закарпатській області (далі – ГУ ДФС)  податкові повідомлення-рішення (далі – ППР): 
№ 0009821306 про нарахування грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб (далі – ПДФО) на суму 384 665,63 грн;
№ 0009831306 про нарахування грошових зобов`язань із військового збору (далі – ВЗ) на суму 32055,47 грн; 
№ 0009851306 про нарахування грошових зобов`язань з податку на додану вартість (далі – ПДВ) на суму 53621,10 грн; 
№ 0009841306 про нарахування грошових зобов`язань з ПДФО на суму 84925,12 грн; 
№ 0009891306 про нарахування грошових зобов`язань з ВЗ на суму 7087,09 грн. 
Окрім того, просив визнати протиправними та скасувати прийняті ГУ ДФС 02 серпня 2019 року:
вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-0009871306 на суму 119 277,79 грн;
рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0009861306 на суму штрафних санкцій у 12753,64 грн.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року у справі № 260/253/20 позовну заяву ФОП ОСОБА_1 було залишено без розгляду. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у ФОП ОСОБА_1 право на звернення до суду із цим позовом виникло 28 листопада 2019 року, тобто з наступного дня після отримання рішення Держаної фіскальної служби України від 23 жовтня 2019 року №6698/6/99-00-08-05-04 про результати розгляду його скарги.
Проте, із позовом, що розглядається, позивач звернувся до суду лише 30 січня 2020 року поза межами строків звернення до суду із позовом, визначених частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. 

ФОП ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, поновити йому строк звернення до адміністративного суду за всіма його позовними вимогами, визнавши підстави його пропуску поважними, а справу направити для продовження розгляду до Закарпатського окружного адміністративного суду.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала створює йому перешкоди у доступі до суду.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що у жовтні 2019 року ним заявлено позов до Державної податкової служби України з вимогою визнати протиправним та скасувати рішення від 26 вересня 2019 року №3295/6/22-00-08-06-01 про залишення його скарги без задоволення та зобов`язати прийняти до розгляду скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 серпня 2019 року №Ф-0009871306. По справі № 640/19607/19 відкрито провадження, однак справа до цього часу не вирішена.
При цьому аналогічні позовні вимоги заявлялися ним вперше у рамках справи № 260/1808/19, однак його позовну заяву було повернуто ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року. 
Наполягає на тому, що суд першої інстанції не мав права посилатися на постанову Верховного Суду від 26 листопада 2020 року № 500/2486/19, оскільки він до суду звернувся раніше, ніж була винесена зазначена постанова і була чинна судова практика, яка передбачала строк для звернення до суду з аналогічними вимогами у 1095 днів. 
Окрім того, після 16 січня 2021 року на його адресу надійшло рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року по справі № 640/19607/19 про задоволення позовних вимог щодо процедури адміністративного оскарження у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 відповідач просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін. При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1808/19 позовну заяву ФОП ОСОБА_1 з аналогічними вимогами було залишено без руху для усунення її недоліків, а ухвалою того ж суду від 13 січня 2020 року – повернуто позивачу у зв`язку із невиконання ним вимог ухвали від 12 грудня 2019 року у справі. ФОП ОСОБА_1 погодився із ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року № 260/1808/19, оскільки не оскаржував її у апеляційному порядку.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не мав права посилатися в оскаржуваній ухвалі на постанову Верховного Суду від 26 листопада 2020 року №500/2486/19, то звертає увагу апеляційного суду на те, що пункт 56.19 статті 56 Податкового кодексу України (далі – ПК) не змінювалася з 2011 року і вказана норма була та залишається спеціальною нормою щодо порядку оскарження податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань.
Наполягає на тому, що ніщо не заважало ФОП ОСОБА_1 виконати належним чином вимоги ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1808/19 та усунути недоліки позовної заяви, проте через власну легковажність, байдужість чи неорганізованість позивач цього не зробив. Будь-яких доказів, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод для звернення до суду із даною позовною заявою у місячний строк позивачем не надано.
Водночас, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року по справі № 640/19607/19 не набуло законної сили та оскаржено у апеляційному прядку.

Представник ФОП ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду у режимі відеоконференції підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати оскаржувану ухвалу, поновити позивачу строк звернення до суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Представник ГУ ДФС у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується її учасниками, ФОП ОСОБА_1 скористався правом на адміністративне оскарження рішень контролюючого органу та подав 23 серпня 2019 року скаргу до Державної фіскальної служби України у порядку статті 56 ПК та статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування».
Рішення Держаної фіскальної служби України за результатами розгляду скарги від 23 жовтня 2019 року № 6698/6/99-00-08-05-04 позивач отримав 27 листопада 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.5, а.с. 115-116).
Відповідно до частини 9 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочиснтва України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, приписами Кодексу адміністративного судочинства України передбачена можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу при застосуванні у порівнянні із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а також скороченими строками, визначеними частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Приписами статті 56 ПК передбачена можливість оскарження рішень контролюючих органів платником податків. 
Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку (пункт 56.1 статті 56 ПК).
Згідно із пунктом 56.19 статті 56 ПК у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
За правилами пункту 56.17 статті 56 ПК процедура адміністративного оскарження закінчується, зокрема, днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Окрім того, абзацом 2 пункту 14 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти робочих днів, після надходження відповідного рішення. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити тека рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.
Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що для ФОП ОСОБА_1 перебіг строку звернення до суду із позовом, що розглядається, розпочався 28 листопада 2019 року, тобто з наступного дня після отримання рішення Держаної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 23 жовтня 2019 року №6698/6/99-00-08-05-04.
Разом із тим, із адміністративним позовом, що розглядається, позивач звернувся до суду лише 30 січня 2020 року, тобто поза межами встановленого строку звернення до адміністративного суду, що не заперечується і самим ФОП ОСОБА_1 . 
При наданні оцінки обставинам справи у контексті наявності поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду ФОП ОСОБА_1 із позовною заявою, що розглядається, апеляційний суд виходить із такого.
Приписами пунктів 6, 7 частини 5 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відтак, учасник справи, що має намір добросовісно реалізувати належне йому право на пред`явлення позову, має забезпечити неухильне і своєчасне виконання своїх процесуальних обов`язків, вимог закону і суду, зокрема щодо належного оформлення позовної заяви та подання її у встановлені строки шляхом вжиття всіх можливих та залежних від нього засобів та можливостей, що передбачені законодавством.
На переконання апеляційного суду, інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Правові висновки, аналогічні за змістом, були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18. 
Окрім того, слід зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011).
Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.
Відтак, у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
У рішенні «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» № 11681/85).
З огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд апеляційної інстанції погоджується із доводами відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів наявності обставин, які об`єктивно та істотно перешкоджали ФОП ОСОБА_1 виконати належним чином вимоги ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 260/1808/19 та усунути недоліки позовної заяви. 
Водночас апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що перешкодою для своєчасного звернення до адміністративного суду була нестабільність судової практики з приводу строків звернення до суду із аналогічними позовними вимогами, оскільки фактичні обставини справи свідчать про те, що при первісному зверненні до адміністративного суду з позовом, що містив аналогічні вимоги та був повернутий ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі № 260/1808/19, ФОП ОСОБА_1 не орієнтувався на строк давності, визначений статтею 102 ПК.
Щодо тверджень представника позивача, висловлених у ході апеляційного розгляду, про те, що суд першої інстанції мав у відповідності до приписів частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України залишити позов ФОП ОСОБА_1 без руху, а не залишати його без розгляду, апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до приписів частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, з урахуванням фактичних обставин справи у суду першої інстанції були належні правові підстави для залишення без розгляду позову ФОП ОСОБА_1 у справі, що розглядається.
Щодо доводів представника позивача про невирішення судом першої інстанції клопотання ФОП ОСОБА_1 про поновлення йому строку звернення до суду, апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки з урахуванням приписів частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України вказаним обставинам фактично була надана оцінка при прийнятті ухвали від 12 січня 2021 року, що оскаржується.
Водночас, апеляційний суд наголошує на тому, що у випадку набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року у справі № 640/19607/19 у ФОП ОСОБА_1 виникне право на звернення до адміністративного суду із позовними вимогами аналогічного змісту після вирішення по суті Державною податковою службою України його скарги від 23 серпня 2019 року у встановлений пунктом 56.19 статті 56 ПК строк. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи це процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 500/2129/20 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Постанова у повному обсязі складена 26 березня 2021 року.