ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № П/320/1329/20                                                Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лобан Д.В.,                                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Беспалова О.О., Кузьмишиної О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Північної митниці Держмитслужби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» до Північної митниці Держмитслужби про  визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Віп Авто Транс») звернулося до суду з адміністративним позовом до Північної митниці Держмитслужби (далі по тексту - відповідач) в якому просило:
- визнати протиправними та скасувати рішення Північної митниці Держмитслужби від 09.01.2020 року № UA102000/2020/000028/2 про коригування митної вартості товарів;
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні (випуску) чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00025. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року значений позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 2  ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги Північної митниці Держмитслужби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.12.2019 між ТОВ «Віп Авто Транс» (покупець) та нерезидентом STDA bvba (продавець) укладено контракт №11-12/2019, відповідно до умов якого позивачем було придбано бувший у використанні сідловий тягач, зокрема, MERCEDES BENZ, номер шасі НОМЕР_1 , рік випуску 2014, вартістю 14 840,00 євро (а.с.14-15).
Статтею 3 Контракту передбачено, що термін поставки складає 45 календарних днів від дати його підписання на умовах EXW-Keetberglaan-Haven 1054.
Оплата здійснюється шляхом безготівкової оплати з рахунку покупця на рахунок продавця. Умови оплати - 100% попередня оплата вартості напівпричепа (пункт 5.2 Контракту).
З метою здійснення митного оформлення вказаного транспортного засобу та підтвердження митної вартості товару, ТОВ «Віп Авто Транс» до Північної митниці Держмитслужби було подано наступні документи: 
- контракт №11-12/2019 від 11.12.2019 року;
- митну декларацію №UA102030/2020/631065;
- рахунок-фактуру (інвойс) від 30.11.2019 №Y.T.2019333-240;
- платіжні доручення №55 від 16.12.2019 та №56 від 20.12.2019;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 16.12.2019 року № А46020811;
- довідку про транспортні витрати на доставку транспортного засобу № 02 від 08.01.2020 року;
- копію митної декларації країни відправлення №19BEE0000059644852 від 17.12.2019 року;
- сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 - E 5.753.166 від 17.12.2019 року та інші товаросупровідні документи (а.с.12, 14-23).        
Під час перевірки наданих для підтвердження митної вартості товару документів посадовими особами митного органу надіслано позивачу повідомлення, в якому вказано, що оскільки невідомо відомості про всі складові заявленого рівня митної вартості необхідне подання додаткових документів, що підтверджують митну вартість товарів за митною декларацією, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.
У свою чергу, представником позивача на вказану вимогу митного органу було повідомлено про відсутність можливості надання додаткових документів черех їх відсутність (а.с.27-29).        
08.01.2020 року Північною митницею Держмитслужби прийнято рішення №UA102000/2020/000028/2 про коригування митної вартості товарів, згідно якого митним органом було визначено митну вартість товару 8750 євро (а.с.26) (далі по тексту - оскаржуване рішення №1).
При цьому, у графі 33 вказаного рішення зазначено, що в порядку контролю правильності визначення митної вартості товару митним органом здійснено перевірку достовірності інформації, що наведена у поданих до митного оформлення документах. Вказано, що:
1) рахунок-фактура виписаний продавцем раніше ніж підписано контракт; 
2) до митного оформлення подано рахунок від 30.11.2019 № Y.T.2019333-240, згідно якого термін оплати до 15.12.2019, в той же час оплата за товар була здійснена 16.12.2019 згідно платіжного доручення № 55 або 20.12.2019 згідно платіжного доручення № 56, тобто в термін, що перевищує обумовлений в рахунку; 
3) відповідно до умов контракту, загальна вартість контракту складає 73800 євро, поставка товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати. До митного оформлення надано платіжні доручення, при цьому графі «Призначення платежу» вказано лише контракт, а реквізити рахунку-фактури відсутні, тобто ідентифікувати дані платіжні доручення з даною поставкою не має можливості. До того ж платіжне доручення від 20.12.2019 № 56 на суму 15369 євро не стосується поставки даного спеціального тягачу, оскільки його в режимі експорту на території Бельгії було оформлено 17.12.2019, а кошти відповідно до платіжного доручення № 56 за транспортні засоби сплачувались 20.12.2019, вже після завершення митного оформлення; 
4) вартість тягачу, вказана у митній декларації країни відправлення, відрізняється в більшу сторону від тої, що вказана у рахунку-фактурі.    
Враховуючи наведене, митну вартість транспортного засобу скориговано відповідно до цінової інформації з бази даних ЄАІС Держмитслужби України. Митну оцінку здійснено із застосуванням резервного методу визначення митної вартості - 20 850,00 євро.
Коригування митної вартості слугувало підставою для видачі Картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00025 (а.с.24-25) (далі по тексту - оскаржуване рішення №2).
Вважаючи протиправними оскаржувані рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що митним органом безпідставно ухвалено рішення про коригування митної вартості товарів, в якому зазначено, що використані декларантом відомості не підтверджені документально, адже надані позивачем первинні документи в повній мірі відповідають заявленій вартості товарів.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Митним кодексом України (далі по тексту - МК України), Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) та іншими законами України з питань оподаткування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, зокрема, код товару згідно з УКТ ЗЕД; фактурна вартість товарів; митна вартість товарів та метод її визначення; суми митних платежів; спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі застосування заходів гарантування їх сплати) (стаття 257 МК).
Статтями 49, 50 МК визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відповідно до ч. 5 статті 58 МК України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Правовими положеннями статті 57 МК України регламентовано, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 
2) другорядні: 
а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 
б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 
в) на основі віднімання вартості; 
г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 
ґ) резервний. 
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч.1 ст. 58 цього Кодексу.
Так, ст. 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо, зокрема, щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Положеннями статті 53 МК визначено, що одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до ч. 5 статті 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Дана норма кореспондується з положеннями ч. 3 статті 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Проте, якщо документи, зазначені у частині другій статті 53 МК, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 
4) виписку з бухгалтерської документації; 
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частини третя статті 53 МК).
З аналізу частин першої та другої статті 53 МК слідує, що законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Митні органи мають право витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 (справа 21-591а15).
Аналіз даної норми дає змогу виокремити наступні обставини, за наявності яких митний орган має право зобов`язати декларанта подати додаткові документи для підтвердження митної вартості: 1) наявність розбіжностей між окремими документами;  2) наявність ознак підробки певних документів; 3) відсутність достатніх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Висновок митного органу щодо наявності даних обставин повинен бути обґрунтованими та підтверджений відповідними доказами. Так, встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
У даному випадку, під час дослідження первинних документів, які містяться в матеріалах справи та надані позивачем митному органу, встановлено, що їх обсяг дозволяє визначити митну вартість товару за основним (першим) методом. 
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що ТОВ «Віп Авто Транс» надано митному органу ряд первинних документів, який не є обов`язковим відповідно до ст. 53 МК України, на підтвердження вірно зазначеної вартості товарів, проте вказане протиправно не було взято до уваги відповідачем.
Як вже вище зазначалося судом апеляційної інстанції, у спірному рішенні митний орган зазначив, що:
1) рахунок-фактура виписаний продавцем раніше ніж підписано контракт; 
2) до митного оформлення подано рахунок від 30.11.2019 № Y.T.2019333-240, згідно якого термін оплати до 15.12.2019, в той же час оплата за товар була здійснена 16.12.2019 згідно платіжного доручення № 55 або 20.12.2019 згідно платіжного доручення № 56, тобто в термін, що перевищує обумовлений в рахунку; 
3) відповідно до умов контракту, загальна вартість контракту складає 73800 євро, поставка товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати. До митного оформлення надано платіжні доручення, при цьому графі «Призначення платежу» вказано лише контракт, а реквізити рахунку-фактури відсутні, тобто ідентифікувати дані платіжні доручення з даною поставкою не має можливості. До того ж платіжне доручення від 20.12.2019 № 56 на суму 15369 євро не стосується поставки даного спеціального тягачу, оскільки його в режимі експорту на території Бельгії було оформлено 17.12.2019, а кошти відповідно до платіжного доручення № 56 за транспортні засоби сплачувались 20.12.2019, вже після завершення митного оформлення; 
4) вартість тягачу, вказана у митній декларації країни відправлення, відрізняється в більшу сторону від тої, що вказана у рахунку-фактурі.    
З приводу вказаного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що митним органом не доведено жодними доказами впливу порушення терміну оплати рахунку-фактури на митну вартість заявленого до митного оформлення транспортного засобу.
Також, безпідставними є посилання митного органу на те, що у зв`язку з відсутністю у платіжному дорученні посилання на рахунок або зазначення товару, за який здійснюється оплата, ідентифікувати жодне із зазначених платіжних доручень з даною поставкою неможливо, оскільки згідно умов контракту від 11.12.2019 року №11-12/2019, його загальна вартість складає 187240,00 євро, зокрема, вартість сідлового тягача, який є предметом митного оформлення у даній справі, становить 14840,00 євро, а платіжними дорученнями від 16.12.2019 року № 55 на суму 171 871,00 євро та від 20.12.2019 року № 56 на суму 15369,00 євро підтверджується повна оплата вказаного контракту (а.с.16-17).
Щодо посилань відповідача, що згідно декларації країни відправлення від 17.12.2019 №19ВЕЕ0000059644852 країною експорту вантажу є королівство Бельгія, а в той же час згідно технічного паспорту від 16.12.2019 №А 46020811 - Австрія, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частин 1-3  статті 43 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару. Країна походження товару заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення назви країни походження товару та відомостей про документи, що підтверджують походження товару, у митній декларації. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.
Так, під час митного оформлення позивачем було надано сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 - E 5.753.166 від 17.12.2019, згідно якого країною походження товару є Бельгія, а тому вказані доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу.    
Також в оскаржуваному рішенні вказано, що митну вартість визначено за резервним методом в сумі 20850,00 євро відповідно до цінової інформації ЄАІС Держмитслужби України, з посиланням на митну декларацію від 09.12.2019 року №UA100310/2019/666510.
Натомість, вказані посилання апелянта на митну декларацію від 09.12.2019 №UA100310/2019/666510 є безпідставними, оскільки згідно даної декларації задекларовано сідельний тягач MERCEDES BENZ, модель: АСТROS 1845 LS, який призначений для перевезення вантажів, у той час як позивачем здійснювалося митне оформлення сідельного тягача MERCEDES BENZ моделі АСТROS 1945, який використовується для перевезення напівпричепів по дорогах загального користування. 
При цьому, митним органом не доведено подібність тягачів MERCEDES BENZ моделі АСТROS 1845 LS та моделі АСТROS 1945 та однакову вартість.
Також, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що вказана митним органом цінова інформація ЄАІС Держмитслужби України не може мати першочергового значення у порівнянні з наданими декларантом первинними документами про товар, а тим більше, впливати на договірні умови між продавцем та покупцем, на підставі яких ними була визначена, та фактично сплачена, вартість транспортного засобу. 
Крім того, відповідно до умов контракту позивач здійснював імпортування причепу - бувшого у використанні, що у свою чергу впливає на визначення його вартості, однак відповідачем не доведено, що вказана обставина була врахована митницею під час коригування митної вартості товару.
Також, як вбачається з рішення про коригування митної вартості товарів від 09.01.2020 року №UA102000/2020/000028/2, у ньому зазначено лише про неможливість застосування 2-5 методів визначення митної вартості, у зв`язку з відсутністю цінової інформації на ідентичні та подібні товари та даних, на підставі яких можливе визначення митної вартості згідно з методами 4 та 5, що не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 Митного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 809/784/16, від 06.03.2019 у справі № 809/278/17, від 20.02.2018 у справі № 809/1884/16.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що за умови подання позивачем при митному оформленні товару    вищевказаного переліку документів, який відповідає вимогам закону, у митного органу не було обґрунтованих підстав вважати, що має місце заявлення неповної та/або недостовірної відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірне визначення їх митної вартості.
Надаючи оцінку доводам відповідача про відсутність всіх необхідних документів, які підтверджують митну вартість товарів та невідповідність ціни товару документам, які надані декларантом, суд зазначає, що оцінюючи подані на підтвердження заявленої митної вартості докази, митний орган повинен перевіряти і брати до уваги лише ті обставини, що стосуються предмету доказування.                    
У процедурі контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються.                    
Будь-яких доказів того, що ціна імпортованих товарів є недостовірною, або що позивач поніс додаткові витрати у зв`язку з їх придбанням, відповідач під час розгляду справи не надав.
Проаналізувавши доводи митного органу, що слугували підставою для відмови у визнанні митної вартості, заявленої позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що митним органом не доведено, що позивачем було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованих товарів, та що у документах, поданих позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена.
Отже, митний орган не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин і фактів, які перешкоджають митному оформленню товарів за основним методом визначення митної вартості.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що визначена позивачем у відповідній митній декларації митна вартість товарів базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.
Крім того, у рішенні про коригування заявленої митної вартості митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду     від 19.06.2018 року в справі № 826/6346/13 (№К/9901/36092/18).
У зв`язку з встановленими обставинами та зазначеними нормами чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржувані рішення Північної митниці Держмитслужби від 09.01.2020 року № UA102000/2020/000028/2 про коригування митної вартості товарів та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні (випуску) чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00025, є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо доводів скаржника зазначених в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні (випуску) чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від №UA162030/2020/00025, а не № UA102030/2020/00025, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказане є технічною опискою і може бути виправлена, відповідно до ст. 253 КАС України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем була доведена належними доказами заявлена митна вартість товарів.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Щодо клопотання представника ТОВ «Віп Авто Транс» про стягнення на витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, ТОВ «Віп Авто Транс» понесено витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.
За змістом частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5    статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.
Так, до клопотання про розподіл судових витрат від 07.07.2020 року, представником позивача  додано наступні докази а саме: договір про надання правничої допомоги № 71 від 30.04.2020, додаткові угоди № 1 від 30.04.2020, № 2 від 01.06.2020 до договору про надання правничої допомоги № 71, ордер від 30.04.2020, детальний опис робіт (наданих послуг), акт надання послуг № 71/9 від 07.07.2020, рахунок-фактуру № 71/9 від 30.04.2020, платіжні доручення № 1105 від 07.05.2020, № 1427 від 05.06.2020, а також копії банківських виписок та свідоцтва серії ЧН № 000255 про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.115-128).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Дослідивши матеріали справи та вказані вимоги представника позивача щодо стягнення на користь ТОВ «Віп Авто Транс» судових витрат, а саме: витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що  вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У даному випадку, судом першої інстанції вірно задоволено вимоги представника позивача, з огляду на об`єм наданих послуг та їх складність.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Північною митницею Держмитслужби не надано суду першої інстанції обґрунтованого клопотання, в порядку ч. 6, 7 статті 134 КАС України, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, 06.01.2021 року представником позивача подано аналогічне клопотання про стягнення сплачених позивачем витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1500,00 грн.
Так, до клопотання про розподіл судових витрат від 06.01.2021 року, представником позивача  додано наступні докази а саме: договір про надання правничої допомоги № 71 від 30.04.2020, додаткові угоди № 1 від 30.04.2020, № 2 від 01.06.2020 до договору про надання правничої допомоги № 71, № 3 від 01.09.2020 до договору про надання правничої допомоги № 71, детальний опис робіт (наданих послуг) від 31.12.2020 року, акт надання послуг № 71/9/2 від 24.12.2020, рахунок-фактуру № 71/9/2 від 03.09.2020, платіжне доручення № 2551 від 25.09.2020, а також копію банківської виписки про зарахування коштів в розмірі 31  500,00 грн.
Судом апеляційної інстанції враховується, що вказана сума 31  500,00 грн. є загальною, адже адвокат ТОВ «Віп Авто Транс» надає правничу допомогу позивачу по 21 справі аналогічного змісту, тобто типовим справам (1500,00 грн.*21 = 31500,00 грн.).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку, стягнення сплачених позивачем витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. за надання послуг в суді першої інстанції та 1500, 00 грн. за надання послуг в суді апеляційної інстанції, має відбуватися за рахунок відповідача - Північної митниці Держмитслужби, яка є суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до ч. 1  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України  не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Північної митниці Держмитслужби - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Стягнути з Північної митниці Держмитслужби (код ЄДРПОУ 43332675) на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» (код ЄДРПОУ 37558048) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот грн. 00 коп.).
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                        М.І. Кобаль

Судді:                                                                                            О.О. Беспалов

                                                                                                               О.М. Кузьмишина

Повний текст виготовлено 03.03.2021 року